Vijesti
Posljedice rodne ideologije -Evo što papa Franjo govori o rodnoj ideologiji i užasima ideološke kolonizacije
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2020/02/papa.png)
Svjedoci smo medijskog linča lijevo-liberalnog političkog spektra zajedno sa vladajućima prigodom spaljivanja krnje u Imotskom u liku istospolnog para, gdje nam vladajući hoće nametnuti svoj svjetonazor tužbama, sa pozicije sile, koju nije upotrebljavala za maškare ni yugokomunistička vlast u bivšoj Jugoslaviji.
Ideološki su totalno zastranili sa nametnutom Istanbulskom konvencijom, kojom se pod maskom zaštite žena od zlostavljanja uvela rodna ideologija i gay populaciju. Ta gay populacija kao manjina, agresivno nameće nama većini svoj svjetonazor, jer ako mi-većina taj njihov svjetonazor ne prihvatimo, oni su odmah ugroženi. Ista politika ugroženosti koju provode i velikosrbi da bi vladali nad nesrbima.
Isplati se ta ugroženost, prolazi kod vladajućih! U ime te ugroženosti većina bi trebala čuvati ugrožene manjinske skupine” kao zjenicu oka svoga” ? A ustvari ugrožena je većina, jer većina nema pravo iskazati svoj stav, nema pravo na svoje mišljenje, nema pravo na performanse i antigay-parade ( hod za život, na pr), nema čak ni pravo na karnevalski izbor koga će na kraju spaliti, što nikada nije bilo sporno u povijesti karnevala!
Po Ustavu RH svi imamo ista prava i slobode, neovisno o rasi, boji kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili drugim osobinama. Svi smo pred zakonom jednaki. Po čemu onda manjinska gay populacija ima veća prava od većinskog djela populacije, ako svi imamo ista prava i obveze? Po kojim kriterijima lik kardinala Bozanića smije goriti ( nitko ne prijeti tužbom) , a lik istospolnih partnera ne smije (podnosi se tužba protiv organizatora)?
Eto to nam je donijela Istanbulska konvencija! Rodnu ideologiju i pederastiju! Donijela nam je vlast manjine nad većinom! Zato smo se žestoko borili protiv usvajanja Istanbulske konvencije u Hrvatskom Saboru i neka svakom zastupniku u Hrvatskom Saboru koji je dignuo ruku ZA, budu na savjesti sve posljedice, koje se tek sada vide, a na koje smo mi koji smo je proučili, upozoravali.
Većina je nasjela na Plenkovićevu interpretativnu izjavu koja nije imala baš nikakav učinak ili su glasali sluganski pokorno, što se i vidi ;
![sabor glasanje za ik](https://hrvatskepraviceblog.files.wordpress.com/2020/02/sabor-glasanje-za-ik.png?w=748)
HDZ-ovci koji su bili protiv su Milijan Brkić, Ante Babić, Stevo Culej, Ivan Ćelić, Marija Jelkovac, Antun Kliman, Miro Kovač, Tomislav Lipoščak, Davor Lončar, Franjo Lucić, Davor Ivo Stier, Ivan Šipić, Petar Škorić i Miroslav Tuđman.
Zastupnici koji su glasali protiv ratifikacije su redom: Ante Babić, Milijan Brkić, Stevo Culej, Ivan Čelić, Marija Jelkovac, Anton Kliman, Miro Kovač, Tomislav Lipoščak, Davor Lončar, Franjo Lucić, Davor Ivo Stier, Ivan Šipić, Petar Škorić i Miroslav Tuđman iz HDZ-a, zatim Nikola Grmoja, Božo Petrov, Miro Bulj, Sonja Čikotić, Slaven Dobrović, Tomislav Panenić i Marko Sladoljev iz MOST-a, dok su od ostalih zastupnika to još učinili Ivica Mišić, Bruna Esih, Željko Glasnović, Zlatko Hasanbegović, Goran Dodig, Branko Hrg, Ivan Lovrinović, Kažimir Varda te HRAST-ov Hrvoje Zekanović.
Ivan Šuker (HDZ) i nezavisni Marin Škibola bili su suzdržani dok zastupnici Živog zida, kao i Božo Ljubić i Željko Raguž iz HDZ-a nisu glasali premda su bili prisutni u Saboru.
Neki dodvornici vladajućima tvrde kako bi “papa Franjo glasao za ratifikaciju Istanbulske konvencije” što naravno ne odgovara istini. Papa je za ravnopravnost žena i muškaraca, ali je isto tako da žena i muškarac imaju svaki svoju nezamjenjivu ulogu .
Papa je upozorio da rodna ideologija “želi prešutno u korijenu uništiti stvaralački naum koji Bog ima za svakog od nas – a to je različitost i posebnost – i sve učiniti istovrsnim, neutralnim”. “To je napad na različitost, protiv Božjeg stvaranja.
“Danas se djecu ,djecu! u školi tome uči: da svatko može birati svoj spol. A zašto to uče? Zato što imaju knjige osoba i institucija koje daju novce. To su ideološke kolonizacije, koje podržavaju i vrlo utjecajne zemlje. I to je užasno…” izjava je Svetog oca, pape Franje.
Sveti Otac Franjo nerijetko je govorio o opasnostima rodne ideologije u svojim govorima i audijencijama. Evo neke od tih izjava u kojima Sveti otac Papa govori o opasnostima te “nove ideološko kolonizacije” koja razara obitelj kao osnovnu društvenu zajednicu, čije su glavne žrtve danas brak između muškarca i žene i njihova djeca;
“Rodna ideologija predstavlja društvo bez razlika među spolovima i razgrađuje antropološki temelj obitelji. Štoviše, rodna ideologija traži ljudski identitet koji može sam odrediti svoj individualni oblik te se mijenjati tijekom vremena… Rodna ideologija ulazi u obrazovne projekte i zakonodavne smjernice koji promiču osobni identitet i emocionalnu intimu koja je radikalno odvojena od biološke različitosti između muškarca i žene.” Amoris Laetitia, ožujak 2016.
“Veliki neprijatelj braka je rodna ideologija. Danas vlada svjetski rat protiv braka. Ne vodi se pomoću oružja, već pomoću ideološke kolonizacije. Zbog toga je važno braniti brak od ove kolonizacije! Brak je nešto najljepše što je Bog stvorio.” Govor svećenicima, redovnicima, redovnicama, sjemeništarcima i pastoralnim djelatnicima u Gruziji, listopad 2016.
“Čuvajte se nove ideološke kolonizacije koja pokušava uništiti obitelj. Ona ne dolazi iz snova koje nam Bog daje, iz molitve i poslanja koje nam Bog povjerava. Dolazi izvana, i zato kažem da je kolonizacija… I kao što su naši narodi mogli reći ‘ne’ razdoblju kolonizacije, kao obitelji imamo biti vrlo mudri i vrlo snažni, s odvažnošću reći ‘ne’ tim inicijativama kolonizacije, koje bi mogle uništiti obitelj… Svijetu su potrebne snažne obitelji kako bi se nadvladale te opasnosti! Svaka prijetnja obitelji jest prijetnja samome društvu, jer budućnost čovječanstva prolazi kroz obitelj. Stoga štitite svoje obitelji!” Susret s obiteljima u glavnoj sportskoj areni u Manili na Filipinima, siječanj 2015.
“Komplementarnost muškarca i žene, vrhunac Božjeg stvaranja, dovedena je u pitanje rodnom ideologijom i to u ime slobodnijeg i pravednijeg društva. Razlike između muškarca i žene ne postoje zbog suprotstavljanja ili podređenosti, nego zbog zajedništva i rađanja, uvijek na sliku i priliku Božju. Bez uzajamnoga prinosa nitko se od njih, ni muškarac ni žena, ne može u potpunosti razumjeti.” Govor biskupima Portorika, lipanj 2015.
“Priznavanje dostojanstva muškarca i žene zahtijeva ispravno vrjednovanje njihova uzajamnog odnosa. Kako možemo dobro poznavati konkretno čovještvo koje je dio nas, ako ga ne upoznamo kroz tu razliku? Nemoguće je zanijekati prinos moderne kulture u otkrivanju dostojanstva seksualne razlike. Zbog toga je također vrlo zaprepašćujuće ustvrditi da se sad ta kultura čini kao da je blokirana težnjom za brisanjem razlika, umjesto da se riješe problemi koji ju umrtvljuju. Doista, kada između muškarca i žene stvari idu dobro, dobro idu i svijet i povijest. U suprotnom svijet postaje negostoljubiv, a povijest se zaustavlja.” Govor akademskoj zajednici Papinskoga instituta „Ivan Pavao II.“ za studij braka i obitelji, listopad 2016.
“Društva moraju pronaći način da nadvladaju podčinjavanje žena, ali pretvarati se kako ne postoje razlike između muškarca i žene ili čak koristiti tehnologiju radi promjene spola osobe nije rješenje… Biološka i psihološka manipulacija razlikom među spolovima, koju biomedicinska tehnologija želi prikazati kao običan ‘osoban’ izbor, što ona nije, prijeti uništiti onaj izvor energije koji dolazi iz veze muškarca i žene koja je čini plodonosnom i kreativnom.” Govor pred Općom skupštinom članova Papinske akademije za život, listopad 2017.
“U Europi, u Americi, u Latinskoj Americi, u Africi, u nekim azijskim zemljama, postoje prave ideološke kolonizacije. I jedna od tih – kažem to jasno s ‘imenom i prezimenom’ – je rodna ideologija! Danas se djecu – djecu! – u školi tome uči: da svatko može birati svoj spol. A zašto to uče? Zato što imaju knjige osoba i institucija koje daju novce. To su ideološke kolonizacije, koje podržavaju i vrlo utjecajne zemlje. I to je užasno. Bog je stvorio muškarca i ženu. Bog je stvorio svijet takvim-i-takvim, a mi činimo protivno.” Susret s poljskim biskupima, Krakov 27. srpnja 2016.
“Otac iz Francuske nedavno mi je ispričao kako je za stolom razgovarao sa svojim djetetom… Pitao je dječaka što želi biti kada odraste i ovaj mu je odgovorio: Djevojka. Otac je shvatio kako djecu u školi uče rodnu teoriju. To je protiv naravnog zakona. Jedno je kada osoba ima tu sklonost ili čak ima operaciju spola. Ali, nešto je drugo kada djecu u školi tome uče kako bi promijenili njihov mentalitet. I to je za mene ideološka kolonizacija.” Tiskovna konferencija na povratku iz Gruzije i Azerbajdžana, listopad 2016.
“Razlika između muškarca i žene nije zbog suprotstavljanja ili podređenosti, već radi zajedništva i rađanja, uvijek na Božju sliku i priliku… Iskustvo nas to uči: da bi sebe bolje upoznalo i skladno raslo ljudsko biće treba uzajamnost muškarca i žene. Kada to nije slučaj, vide se posljedice… Pitam se, nije li takozvana rodna teorija također izraz frustracije i rezignacije koja ima za cilj brisati seksualnu razliku jer se ne zna s njom suočiti? U opasnosti smo da napravimo korak unatrag. Uklanjanje razlike je, naime, problem, ne rješenje. Da bi riješili probleme u svom odnosu, muškarac i žena moraju više razgovarati, više jedno drugo slušati, bolje se međusobno upoznati i više se voljeti. Moraju se jedno prema drugom ophoditi s poštovanjem i prijateljski surađivati. S tim ljudskim temeljima, koji su poduprtim Božjom milošću, moguće je planirati ženidbenu i obiteljsku zajednicu za cio život.” Kateheza, 15. travnja 2015.
“Djeca imaju pravo odrastati u obitelji s ocem i majkom koji će im osigurati odgovarajući okvir za odrastanje i emocionalno sazrijevanje. Za većinu nas obitelj je glavno mjesto gdje započinjemo ‘udisati’ ideje i vrednote i razumjeti naše sposobnosti za vrline i milosrđe… Ne upadajmo u zamku ideoloških koncepata. Obitelj je antropološka činjenica, ne možemo je opisivati s konceptima ideološke prirode koji će biti relevantni samo jedno kraće vrijeme, a onda će nestati iz povijesti. Ne možemo govoriti danas o ‘konzervativnom’ ili ‘progresivnom’ konceptu obitelji. Obitelj je – obitelj! Ne može biti definirana ideološkim kategorijama.” Govor na otvaranju konferencije o komplementarnosti muškarca i žene, studeni 2014.
S pravom se u javnosti događaju snažne reakcije kad se na području
odgoja žele nametnuti shvaćanja spolnoga identiteta koja ne odgovaraju
antropološkoj stvarnosti.
Iz svih ovih navedenih razloga Sveta Stolica upozorava na opasnost
cjelokupne zamjene terminologije “spolni identitet” i “ravnopravnost
između muškarca i žene” s “rodni identitet” i “rodna ravnopravnost”,
izrazima koji omogućuju dvosmislenost i stvaraju nejasnoću.
OČITOVANJE STALNE MISIJE SVETE STOLICE PRI VIJEĆU EUROPE
Ne nasjedajte na manipulacije, evo što Papa misli o Istanbulskoj konvenciji i pojmu roda
U javnosti su se posljednjih dana mogle čuti različite manipulacije na račun pape Franje i Vatikana te njihove navodne podrške Istanbulskoj konvenciji. Istanbulska konvencija tj. Konvencija Vijeća Europe o sprječavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u obitelji iz 2011., dokument je na kojem se radilo godinama te koji je doživio brojne preinake, osobito na području definiranja roda i spola. Upravo je iz tog razloga Stalna misija Svete Stolice pri Vijeću Europe u ožujku 2017. objavila negativno očitovanje na spomenutu konvenciju, istaknuvši kao neprihvatljivo korištenje definicije pojma “rod” koja se “bitno razlikuje od one koja je sve dotad jednoglasno prihvaćana u međunarodnom pravu, odnosno u članku 7.3. Rimskoga statuta Međunarodnoga kaznenoga suda i u Deklaraciji Četvrte svjetske konferencije Ujedinjenih naroda o ženama (Peking, 1995.), gdje se pojmovi “rod” i “spol” rabe kao sinonimi”. Dolje pročitajte cjeloviti tekst očitovanja.
Cjelokupni sustav ljudskih prava temelji se na priznanju neotuđivoga dostojanstva svake ljudske osobe pod kojim se podrazumijeva ontološka ravnopravnost svakoga ljudskoga bića ne praveći pritom bilo kakve razlike.
Sveta Stolica ne prestaje podržavati i promicati svako nastojanje u vidu zajamčenosti poštivanja temeljnih prava i sloboda žena i promicanja njihove uloge na svim razinama i područjima društvenoga života: “Što žene budu slobodnije u ostvarenju vlastitih talenata i preuzimanju odgovornosti unutar naših društava, to će čvršća biti nadanja da će cjelokupna zajednica napredovati u mudrosti, pravednosti i dostojanstvu života.”
Već je papa Ivan Pavao II. svojedobno poticao cjelokupnu javnost na sudjelovanje u plemenitom djelu promicanja dostojanstva žene, kako bi se žene posve mogle uključiti u male i velike izazove našega vremena i vlastitom kreativnošću pridonijeti kulturnomu, društvenomu, političkomu i gospodarskomu životu, imajući pritom pristup svim instrumentima potrebnima za to, pa tako i onima na području prava. Na isti način papa Franjo često naglašava jednakost dostojanstva muškarca i žene i na nužnost izbjegavanja krutoga shvaćanja poslova koji se uobičajeno pripisuju ženama ili muškarcima.
Ipak, nastojanja u promicanju autentične jednakosti u dostojanstvu i pravima muškaraca i žena ne mogu poreći spolnu različitost koja se pokazuje ne samo u spolnoj uzajamnosti, nego i u međusobnoj nesvodivosti spolova.
Ako je istina da muškarci i žene mogu bez ikakve diskriminacije vršiti bilo koju ulogu u društvu – a istinska ravnopravnost kao cilj koji želimo postići još je daleko od ostvarenja – također je istina ustvrditi da su muškarci i žene pozvani dati svoj doprinos u društvu sukladno svojim originalnim vlastitostima.
U vezi s tim papa Franjo je istaknuo opasnost “promicanja neke vrste emancipacije koja, kako bi zauzela prostor oduzet muškosti, napušta ženstvenost s dragocjenim odlikama koje ju označavaju”, kao i na suprotnu opasnost “ograničavanja majčinstva na društvenu ulogu, na zadaću, iako plemenitu, ali koja zapravo ženu, s njezinim sposobnostima, stavlja na stranu, ne vrjednuje ju u potpunosti u izgradnji zajednice”.
Spolna se različitost, koju utvrđujemo kao urođenu datost koju nije moguće nadići, uvijek živi i razumijeva unutar određene kulture i povijesti.
Kultura pak nije nikad zatvorena u sebe, nego je uvijek u živu dijalogu s drugim svjetonazorima. To ipak ne znači da spolni identitet možemo svesti na subjektivno iskustvo koje je moguće prilagođavati po volji pojedinca. Posebnost i komplementarnost dvaju spolova predodređena su obilježja koja nisu podložna međusobnoj razmjeni ili promjeni sukladno nečijim preferencijama: radi se o iskustvu “rađanja koje je izvorno”, koje svaki pojedinac nosi u sebi kao rođeno ljudsko biće. Svaka je osoba uvijek najprije biće rođeno od jednoga muškarca i jedne žene, mnogo prije nego što postane sposobno rađati drugi život.
Poznato je da zbog fizioloških ili psiholoških razloga u ponekih osoba dolazi do poteškoće poistovjećivanja sa spolom kojem pripadaju. U takvim slučajevima Sveta Stolica podsjeća da svakomu pripada poštovanje koje proizlazi iz neotuđivoga dostojanstva ljudske osobe, a ono uključuje i njezino tijelo.
Ipak, ne mogu se prihvatiti tvrdnje onih koji smatraju da je “rodni identitet” plod isključivo kulturnih i kontingentnih čimbenika, u potpunosti podložan pojedinačnoj slobodi, ili da se vrijednosti koje izražavaju spolnu različitost ukorijenjene u nekoj kulturi trebaju promatrati isključivo kao “rodni stereotipi” čije je uklanjanje nužno kako bi se “oslobodilo” žene od stanja koje ih potlačuje.
U tom je kontekstu papa Franjo upozorio na “različite oblike specifične ideologije, općenito nazvane rodna ideologija, koja negira različitost i naravnu komplementarnost muškarca i žene”. “Ta ideologija zamišlja društvo bez razlika između spolova, čime dokida sam antropološki temelj obitelji. Pokreće obrazovne nacrte i zakonodavna usmjerenja kojima promiče poimanje osobne samosvijesti i osjećajne bliskosti, koji su korjenito odcijepljeni od bioloških razlika između muškarca i žene” (apostolska pobudnica Amoris laetitia, br. 56).
S pravom se u javnosti događaju snažne reakcije kad se na području
odgoja žele nametnuti shvaćanja spolnoga identiteta koja ne odgovaraju
antropološkoj stvarnosti.
Iz svih ovih navedenih razloga Sveta Stolica upozorava na opasnost
cjelokupne zamjene terminologije “spolni identitet” i “ravnopravnost
između muškarca i žene” s “rodni identitet” i “rodna ravnopravnost”,
izrazima koji omogućuju dvosmislenost i stvaraju nejasnoću.
Pod “gender equality” Sveta Stolica podrazumijeva ravnopravnost muškarca i žene (jednako kao i značenje prijevoda toga izraza na mnogim jezicima). U mjeri u kojoj se slaže s redovitom i općeprihvaćenom uporabom na međunarodnom području, Sveta Stolica odobrava definiciju “gender equality” rabljenu u “Gender Equality Strategy 2014-2017” Vijeća Europe, po kojoj “ravnopravnost spolova označava jednaku vidljivost, osnaživanje, odgovornost te zastupljenost žena i muškaraca u svim područjima javnoga i privatnoga života” (usp. Uvod, Strategija za ravnopravnost spolova Vijeća Europe od 2014. do 2017. godine).
Međutim, u određenim slučajevima uporaba pojma “rod” u najmanju je ruku dvosmislena. To je slučaj, primjerice, kod Konvencije Vijeća Europe o sprječavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u obitelji iz 11. svibnja 2011., poznatije kao Istanbulska konvencija. Za vrijeme pregovora o toj konvenciji ova je delegacija, zajedno s još nekima, više puta skrenula pozornost na novost koja se nalazi u članku 3.c, po kojem “rod označava društveno oblikovane uloge, ponašanja, aktivnosti i osobine koje određeno društvo smatra prikladnima za žene i muškarce”.
Ta se definicija bitno razlikuje od one koja je sve dotad jednoglasno prihvaćana u međunarodnom pravu, odnosno u članku 7.3. Rimskoga statuta Međunarodnoga kaznenoga suda i u Deklaraciji Četvrte svjetske konferencije Ujedinjenih naroda o ženama (Peking, 1995.), gdje se pojmovi “rod” i “spol” rabe kao sinonimi.
Ta je dvosmislenost još jasnije vidljiva na jednom drugom mjestu Istanbulske konvencije (čl. 4., st. 3.) u kojem se u istom stavku pojam “rod” donosi uz pojam “spol”, što omogućuje takvo tumačenje teksta Konvencije po kojem bi rod bio sastavnica osobnoga identiteta koja bi bila neovisna o spolu. Ta je dvosmislenost još više podložna kritici kad u nastavku teksta Konvencija obvezuje stranke da promiču na području odgoja, dakle kod maloljetnika, “nestereotipne rodne uloge” (čl. 14., st. 1., usp. i čl. 12., st. 1.).
Posljedice takvih dvosmislenosti i nejasnoća mogle bi bez sumnje narušiti ono što neke države članice legitimno smatraju bitnim dijelom svoje kulturne i ustavne baštine. Nadalje, mogle bi također uskratiti pravo roditelja da osiguraju svojoj djeci odgoj u skladu s vlastitim vjerskim i svjetonazorskim uvjerenjima, pravom koje jamči članak 2. prvoga Protokola uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava.
Na kraju valja naglasiti da se uporaba takve sporne definicije “roda” ne pokazuje potrebnom kako bi se ostvarili ciljevi Istanbulske konvencije. Upravo je ta terminologija onemogućila postizanje konsenzusa u prihvaćanju Konvencije, pridonijevši usporavanju procesa njezina prihvaćanja te dovodeći neke države do toga da u trenutku pristupanja Konvenciji istaknu legitimne interpretativne izjave, na koje sada, pak, ulažu prigovor druge države stranke koje ih smatraju rezervama općega karaktera. Rasprava se zapravo pomakla na to sporno pitanje.
Situacija do koje je došlo još više žalosti kad se uzme u obzir ozbiljnost fenomena nasilja nad ženama i nasilja u obitelji, koji je nažalost u zabrinjavajućem porastu u Europi te koji, uz jednoglasnu osudu, zahtijeva povezivanje svih nastojanja u sprječavanju uništavanja života i brigu o žrtvama i njihovim obiteljima.
I zaključno, Sveta Stolica podržava svako djelovanje koje istinski pridonosi poboljšanju uvjeta života žena. Istodobno, zbog važnosti antropoloških i socijalnih pitanja koja su posrijedi, duboko žali što se rasprava između međunarodnih nositelja vlasti narušila širenjem široko osporavanoga jezika i teorijama koje, uz ostale stvari, prijete da će se negativno odraziti na temeljnu ulogu koju brak i obitelj zauzimaju za opće dobro i stabilnost naših društava.
Rodna ideologija ide i dalje: Kanada izbacuje riječi ‘majka’, ‘otac’, ‘gospodin’ i ‘gospođa’ iz službene korespondencije
Ne nasjedajte na manipulacije, evo što Papa misli o Istanbulskoj konvenciji i pojmu roda
Lili Benčik/hrvatskepravice
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2019/02/croativStyleCooperBlack-OL-White-Transp.png)
Vijesti
BERGOGLIANSKA OSVETA Viganò: Moja obrana od raskola ista je kao i obrana nadbiskupa Lefebvrea
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2019/07/Vigano__credit_Edward_Pentin.jpg)
Odgovarajući na optužbe Vatikana za raskol, Viganò piše: ‘Prije pedeset godina, u toj istoj palači Svetog oficija, nadbiskup Marcel Lefebvre bio je pozvan i optužen za raskol zbog odbijanja II. Njegova obrana je moja; njegove riječi su moje; a njegovi argumenti su moji« – nadbiskup Carlo Maria Viganò – piše Matthew McCusker iz LifeSiteNews.
Nadbiskup Carlo Maria Viganò pozvan je u Vatikan na suđenje, optužen za zločin raskola.
Prije gotovo pedeset godina, 1975., pokojni nadbiskup Marcel Lefebvre primio je sličan poziv. Ispitivalo ga je povjerenstvo kardinala kao rezultat izjave o njegovu stavu, koju je izdao u sjemeništu koje je osnovao za formiranje svećenika prema katoličkom nauku i liturgiji koja je bila univerzalno naučavana i prakticirana prije samo deset godina.
Dana 25. lipnja 1976., kardinal Giovanni Benelli pisao je nadbiskupu Lefebvreu, u ime Pavla VI., pozivajući ga da potvrdi svoju odanost “Koncilskoj Crkvi”. Nadbiskup je to odbio, odlučivši umjesto toga ostati vjeran Katoličkoj Crkvi, u kojoj je primio krštenje, na čijem se misijskom polju trudio i čiji je nauk uvijek ispovijedao.
Nadbiskup Viganò, kao odgovor na njegov poziv u Rim, izdao je izjavu u kojoj snažno odbacuje “Bergogliansku Crkvu” i daje vlastitu ispovijed vjernosti “Katoličkoj apostolskoj Rimskoj crkvi, s Učiteljstvom rimskih papa, i s neprekinutu doktrinarnu, moralnu i liturgijsku Tradiciju koju su vjerno čuvali.”
Viganòov dokument jasno je oblikovan po uzoru na Deklaraciju nadbiskupa Lefebvrea, koja je prethodila njegovu vlastitom pozivu u Rim.
Nakon gotovo pedeset godina bit će poučno sagledati ovaj dokument u kontekstu današnjih događaja.
Deklaracija nadbiskupa Lefebvrea iz 1974
U studenom 1974. Vatikan je poslao apostolske vizitatore u sjemenište nadbiskupa Lefebvrea u Švicarskoj.
Ovi predstavnici Pavla VI. rekli su sjemeništarcima da se istina mijenja s vremenom i da je Kristovo tjelesno uskrsnuće otvoreno za pitanje. Uvjeravali su ove mladiće, koji su se spremali posvetiti životu u celibatu, da će oženjeni muškarci uskoro biti svećenici.
Ove riječi predstavnika Vatikana duboko su uznemirile ove mladiće. Do sredine 1970-ih teološke pogreške bile su uobičajena pojava u sjemeništima; tijekom samo jednog desetljeća napušteno je učenje katoličke vjere u sjemeništima, sveučilištima i mnogim školama, a uvedene su nove liberalne, modernističke, pa čak i marksističke doktrine.
Međutim, ovo je sjemenište bilo drugačije. Osnovao ju je četiri godine ranije umirovljeni misionar i bivši vrhovni poglavar Otaca Duha Svetoga, nadbiskup Marcel Lefebvre, kako bi osigurao istinsku katoličku formaciju za sjemeništarce koji više nisu mogli pronaći takvo što u svojim zemljama.
Vjerojatno nije pretjerano reći da je do 1974. godine njegovo sjemenište u Écôneu u Švicarskoj bilo jedino sjemenište u zapadnom svijetu u kojem se poučavala katolička vjera i održavali tradicionalni liturgijski i sakramentalni obredi Katoličke crkve.
Nadbiskup Lefebvre cijelo je desetljeće promatrao kako se zdanje Katoličke crkve urušava i kako su je laici i kler podjednako napuštali u sve većem broju. Godine 1969. izašao je iz mirovine kako bi osnovao kuću za odgoj mladih sjemeništaraca, a 1970. osnovao je sjemenište jer više nije mogao pronaći sveučilište koje bi poučavalo katoličku vjeru.
A sada, četiri godine kasnije, Pavao VI je poslao svoje osobne predstavnike u sjemenište, i oni su napadali temeljnu doktrinu vjere: Kristovo uskrsnuće.
Dana 21. studenoga, deset dana nakon skandala koji su izazvali apostolski vizitatori, objavio je svoju poznatu Deklaraciju iz 1974. godine.
Ovaj dokument je od velike povijesne važnosti jer predstavlja jednu od prvih javnih izjava jednog katoličkog biskupa da se velik dio hijerarhije odvojio od Katoličke crkve i da ga se više ne može sigurno slijediti.
Dokument nam je važan i zato što se kriza koju on razotkriva u pet desetljeća od izdavanja ove Deklaracije samo produbila.
Informirani katolici danas ne mogu izbjeći suočavanje sa stvarnošću ove krize, dok smo svjedoci da navodne vlasti u Rimu dopuštaju stvari za koje znamo da Kristova Crkva ne može dopustiti, kao što je javno štovanje idola, blagoslivljanje istospolnih “parova” i dopuštanje neprežaljenim preljubnicima na svetu pričest.
Deklaracija nadbiskupa Lefebvrea počinje:
Čvrsto držimo, svim srcem i svom dušom, katolički Rim, čuvara katoličke vjere i tradicija potrebnih za očuvanje ove vjere, Vječnom Rimu, Gospodaru mudrosti i istine.
Katoličku crkvu je ustanovio Isus Krist za spasenje čovječanstva. Njegov vrhovni poglavar je rimski prvosvećenik, koji zajedno s Apostolskim zborom biskupa prenosi katoličku vjeru netaknutu na svaki naraštaj. Uz ovaj Rim svaki je katolik vezan odanošću i poslušnošću. Stoga nadbiskup Lefebvre svoju izjavu započinje ovom ispoviješću vjere.
Međutim, do 1974. bilo je jasno da mnogi od onih koji su držali vlast u Rimu više ne prenose autentičnu katoličku vjeru.
Stoga je nadbiskup Lefebvre, nakon što je ponovno potvrdio svoju lojalnost Rimskoj crkvi, bio prisiljen izjaviti:
Mi, s druge strane, odbijamo i uvijek smo odbijali slijediti Rim neomodernističkih i neoprotestantskih tendencija koje su bile jasno vidljive u Drugom vatikanskom saboru i, nakon Koncila, u svim reformama koje su iz njega proizašle.
Nastavio je:
Sve su te reforme doista doprinijele i još pridonose uništenju Crkve, propasti svećeništva, ukidanju misne žrtve i sakramenata, nestanku redovničkog života, prirodoslovlju i teilhardovsko poučavanje na sveučilištima, sjemeništima i katehektici; učenje proizašlo iz liberalizma i protestantizma, koje je više puta osudilo svečano Učiteljstvo Crkve.
U ovom paragrafu nadbiskup Lefebvre točno opisuje što se dogodilo u desetljeću od otvaranja Drugog vatikanskog sabora. U nevjerojatno kratkom vremenu svaka se razina Crkve preobrazila i radikalno razlikovala od onoga kako je bila 1963. godine.
U sjemeništima i s propovjedaonica poučavale su se nove doktrine, koje su bile u suprotnosti s onim što je Crkva uvijek naučavala. U župama su se prakticirali novi liturgijski i sakramentalni obredi, a pobožnosti koje su stoljećima veličane ismijavale su se i kritizirale do 1974. godine. Obični katolici bili su šokirani i slomljena srca.
Godine 1968. poznati katolički apologet Frank Sheed upitao je: “Je li to ista Crkva?”
A odgovor mnogih revolucionara i katolika bio je: “Ne”.
Pred ovom krizom, kojoj nema premca u povijesti Crkve, nadbiskup Lefebvre postavio je sljedeće kao vodeće načelo:
Nikakva vlast, čak ni najviša u hijerarhiji, ne može nas prisiliti da napustimo ili umanjimo našu katoličku vjeru, koju je crkveno Učiteljstvo tako jasno izrazilo i ispovijedalo devetnaest stoljeća.
‘Ali ako bismo vam mi’, kaže sveti Pavao, ‘ili anđeo s neba navješćivali evanđelje mimo onoga što vam navijestismo, neka je proklet’ (Gal 1,8).
Godine 1974. nadbiskup Lefebvre nije htio izvući – barem na konačan i javan način – zaključak koji u konačnici proizlazi iz ove izjave, naime, da se Pavao VI., vodeća osoba ove revolucije, odvojio od Crkve.
Međutim, nadbiskup Lefebvre je bio vrlo jasan da se pogreške Pavla VI. moraju odbaciti:
Nije li to ono što nam Sveti Otac danas ponavlja? I ako u njegovim riječima i djelima, kao i u riječima i djelima dikasterija, možemo uočiti stanovitu proturječnost, dobro biramo ono što se uvijek naučavalo i oglušujemo se na novotarije koje razaraju Crkvu.
Bilo je potrebno odbaciti ove novine jer:
Nemoguće je temeljito izmijeniti thelex orandi bez izmjene thelex credendi. Novus Ordo Missae odgovara novom katekizmu, novom svećeništvu, novim sjemeništima, karizmatičnoj Pentekostnoj Crkvi – sve stvari koje se protive ortodoksiji i vječnom učenju Crkve.
Ukratko, radikalne promjene nametnute nakon Drugog vatikanskog sabora dovele su do novog skupa doktrina i praksi koje su se provodile u katoličkim župama i institucijama, često protiv volje običnih ljudi.
Do 1974. bilo je jasno da su mnogi dobronamjerni katolici, laici i svećenici, gubili vjeru, jer nisu prepoznali da je ovaj novi način života, vjerovanja i štovanja zapravo nova religija, čije je prakticiranje nije bio spojiv s katoličkom vjerom.
Stoga, kako bi pozvao muškarce i žene natrag na siguran put spasenja, nadbiskup Lefebvre izdao je upozorenje koje su mnogi u to vrijeme smatrali izazovnim, a čine ga i danas:
Ova reformacija, rođena iz liberalizma i modernizma, zatrovana je skroz; proizlazi iz krivovjerja i završava u krivovjerju, čak i ako sva njegova djela nisu formalno heretička. Stoga je nemoguće za bilo kojeg savjesnog i vjernog katolika prihvatiti ovu reformaciju ili joj se na bilo koji način podložiti.
Jedini stav vjernosti Crkvi i katoličkom nauku, s obzirom na naše spasenje, jest kategoričko odbijanje prihvaćanja ove reformacije.
Opasnost za vjeru koju predstavlja ova reformacija dovela ga je do zaključka da će morati nastaviti formirati katoličke svećenike koji će moći
d služio katoličkim vjernicima, čak i protiv volje onih koji su tvrdili da su nasljednici apostola, ali čiji je legitimitet svakim danom postajao sve upitniji:
Zato, bez ikakvog duha bunta, gorčine ili zamjeranja, nastavljamo naš rad na formiranju svećenika, s bezvremenim Učiteljstvom kao našim vodičem. Uvjereni smo da ne možemo pružiti veću uslugu Svetoj Crkvi Katoličkoj, Suverenom Papi i potomstvu.
Zato se čvrsto držimo svega što je Crkva svih vremena vjerovala i provodila u vjeri, moralu, liturgiji, katekizmu, odgoju svećenika i instituciji Crkve; na sve te stvari kodificirane u onim knjigama koje su vidjele dan prije modernističkog utjecaja Koncila. Ovo ćemo činiti sve dok pravo svjetlo Tradicije ne rasprši tamu koja zaklanja nebo Vječnog Rima.
Čineći to, uz milost Božju i uz pomoć Blažene Djevice Marije, i svetog Josipa i svetog Pija X., sigurni smo da ćemo ostati vjerni Rimokatoličkoj Crkvi i svim Petrovim nasljednicima, i biti thefideles dispensatores mysteriorum Domini Nostri Jesu Christi in Spiritu Sancto. Amen.
Situacija danas
Situacija je danas u osnovi nepromijenjena. Još uvijek živimo neposredno nakon Drugog vatikanskog sabora i očitog upisivanja teoloških pogrešaka u navodno učiteljske tekstove.
Znakovi probuđenja za koje su mnogi mislili da su ih vidjeli u Vatikanu pod Ivanom Pavlom II. i Benediktom XVI. bili su lažne zore, jer nije bilo poricanja liberalnih i modernističkih pogrešaka koje su bile sadržane u tekstovima Drugog vatikanskog sabora i drugim postkoncilskim dokumentima. .
Tijekom proteklog desetljeća, pod Franjinim vodstvom, Vatikan je radio na uklanjanju svih preostalih konzervativnih tendencija i guranju revolucije sve bliže i bliže kraju.
Franjin krajnji cilj je “sinodalnost”, koja će locirati izvor svih doktrina i disciplina u stalno promjenjivim mišljenjima masa – ili, zapravo, onima koji mogu manipulirati sinodalnim institucijama. “Sinodalnost” predstavlja ukidanje svake doktrinarne i disciplinarne vlasti. A crkva bez autoriteta je crkva koja ne može niti prenijeti božansku objavu koju joj je povjerio Krist, niti usmjeriti stado prema vječnom spasenju primjenom autoriteta upravljanja.
Najnoviji vatikanski dokument, nazvan “Rimski biskup” jasno određuje krajnji cilj kao “autentična koncilska/sinodalna crkva”.
Naravno, oni zapravo ne mogu ugasiti Katoličku Crkvu, koju je utemeljio Isus Krist kao trajno tijelo, i uvijek će postojati u svojim članovima: onima koji su kršteni, javno ispovijedaju katoličku vjeru i podložni su njezinim zakonitim pastirima.
Ali lažna crkva vara mnoge.
Stoga su dva nedavna događaja od velike važnosti.
Posvećenje novih biskupa Družbe svetog Pija X
Do kasnih 1980-ih nadbiskup Lefebvre je znao da se bliži kraj svog života i da je potrebno osigurati da mladići mogu primiti autentičnu formaciju i primiti ređenje koje je sigurno valjano. Godine 1986. Ivan Pavao II odobrio je štovanje idola u Asizu, što je čin koji je pomogao uvjeriti nadbiskupa Lefebvrea u nužnost osiguravanja katoličkih biskupa i nepovjerenja obećanjima Vatikana.
Učinio je to 29. lipnja 1988. s biskupom Camposa Antôniom de Castro Mayerom kao suposvećenicom.
Dana 19. lipnja 2024. poglavar francuskog okruga Družbe sv. Pija X. snažno je nagovijestio da će, trideset i šest godina kasnije, SSPX ponovno posvetiti nove biskupe.
Naravno, mnogi tradicionalni biskupi posvećeni su u međuvremenu od strane raznih sedevakantičkih skupina, i biskupa Richarda Williamsona, ali vijest o posvećenjima Društva svetog Pija X. imat će utjecaj na mnogo širu publiku.
Snažna je izjava da kriza Crkve nije gotova i da je otpor Koncilskoj sabornoj Crkvi Franje jednaka dužnost kao i otpor Koncilskoj Crkvi Pavla VI.
Posvećenje katoličkih biskupa koji su namjeravali djelovati protiv volje navodnih vlasti u Rimu također ukazuje na potrebu za odgovarajućom teološkom analizom tvrdnji postkoncilskih papa i rješavanjem teološke zagonetke o tome kako se one mogu prihvatiti kao legitimne pape bez činjenja nasilja nad integritetom katoličke teologije.
To ostaje hitan zadatak kako za Družbu svetog Pija X., tako i za sve one katolike koji žele verbalno priznati Franju kao papu, dok u praksi odbacuju njegovo učenje i autoritet.
Praktična pozicija nadbiskupa Lefebvrea urodila je mnogo plodom i odvela mnoge duše u nebo, ali su mnoga teorijska pitanja ostala bez odgovora.
Nedavna izjava nadbiskupa Viganòa
Potraživanja Jorgea Maria Bergoglia prema papinstvu izravno izaziva nadbiskup Viganò u svojoj nedavnoj izjavi, danoj kao odgovor na poziv Vatikana na suđenje.
Nadbiskup Viganò ispravno primjećuje da se Koncilska sinodalna crkva kojom predsjeda Franjo ne može identificirati s Katoličkom crkvom koju je utemeljio Isus Krist. Piše:
Katolička crkva je polako, ali sigurno preuzeta, a Bergoglio je dobio zadatak da od nje napravi filantropsku agenciju, ‘crkvu humanosti, inkluzije, okoliša’ u službi Novog svjetskog poretka. Ali to nije Katolička crkva: to je njezina krivotvorina.
I dalje napominje da:
Sve što Bergoglio čini predstavlja uvredu i provokaciju cijele Katoličke Crkve, njezinih svetaca svih vremena, mučenika ubijenih u odium Fidei, papa svih vremena do Drugoga vatikanskog sabora.
Riječima sličnim Deklaraciji nadbiskupa Lefebvrea on kaže:
Odbacujem neomodernističke pogreške svojstvene Drugom vatikanskom koncilu i takozvanom ‘postkoncilskom učiteljstvu’, posebice u pitanjima kolegijalnosti, ekumenizma, vjerske slobode, sekularnosti države i liturgije.
Odbacujem, odbacujem i osuđujem skandale, pogreške i krivovjerja Jorgea Maria Bergoglia, koji očituje apsolutno tiransko upravljanje moći, koje se provodi protiv svrhe koja legitimira autoritet u Crkvi.
Nadbiskup Viganò izbjegava izravno reći da Franjo nije papa, iako je ovaj zaključak neizbježan kada se čita iz ove izjave i iz one koja slijedi:
Nijedan katolik vrijedan tog imena ne može biti u zajedništvu s ovom ‘Bergoglianskom crkvom’, jer ona djeluje u jasnom diskontinuitetu i raskidu sa svim papama u povijesti i s Kristovom Crkvom.
‘Bergoglianska crkva’ je ona ‘koncilska sinodalna crkva’ koja je uspostavljena iznad i protiv Kristove Crkve.
Nadbiskup Viganò zaključuje očitujući svoju bliskost s položajem nadbiskupa Lefebvrea:
Prije pedeset godina, u toj istoj palači Svetog oficija, nadbiskup Marcel Lefebvre bio je pozvan i optužen za raskol zbog odbijanja Vatikanskog sabora II. Njegova obrana je moja; njegove riječi su moje; a njegovi argumenti su moji – argumenti pred kojima ga rimske vlasti nisu mogle osuditi za krivovjerje, nego su morale čekati da posveti biskupe kako bi imale izliku da ga proglase raskolnikom… Shema se ponavlja i nakon što je pola stoljeća dokazano Proročki izbor nadbiskupa Lefebvrea.
Nadbiskupu Viganòu treba čestitati na njegovoj hrabrosti u odbacivanju nove religije Koncilske sinodalne Crkve i ispovijedanju svoje vjernosti nepogrešivoj Katoličkoj Crkvi.
Pitanje koje će mnogi postaviti je sljedeće: zašto je tako malo kardinala i biskupa imalo hrabrosti učiniti isto?
izvor: Matthew McCusker/LifeSiteNews
Vijesti
Kako steći dragocjenu vrlinu šutnje
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2024/06/girl-waiting-for-true-love.jpg)
Za one koji teže živjeti čestitim životom, ključno je naučiti kada držati jezik za zubima. Šutnja je svjesni čin samokontrole – donosi Daniel Esparza u Aletea-i.
Većina nas živi u brzom svijetu u kojem ima preobilja informacija. U njemu vlada buka. Sposobnost šutnje postala je nedovoljno cijenjena vještina. Za one koji teže živjeti čestitim i nešto sporijim životom, ključno je naučiti kada držati jezik za zubima. Tišina nije samo odsutnost zvuka; to je svjesni čin samokontrole koji njeguje razboritost, poniznost i krotkost.
Knjiga Mudrih izreka nudi bezvremensku mudrost o ovoj temi: “Kad je mnogo riječi, prijestupa ne manjka, a tko obuzda usne svoje, razuman je. Jezik je pravednika kao čisto srebro, a srce je bezbožnika malo vrijedno” (Izreke 10,19-20). Ovi nas stihovi podsjećaju da opširnost često vodi u grijeh, dok disciplina odmjerenog govora odražava vrijednost pravednosti.
Mnoge prednosti šutnje
Vrijednost šutnje je višestruka. Prvo, služi kao zaštita od nepotrebnih sukoba i nesporazuma. Koliko smo često vidjeli da situacije eskaliraju samo zato što je netko impulzivno govorio? Oštra riječ, pogrešan komentar ili nepravovremeni “savjet” mogu pretvoriti manje neslaganje u značajan ishod. Odabirom šutnje dajemo sebi (i drugima) vremena za razmišljanje, molitvu i odgovor na način koji promiče mir, a ne razdor.
Šutnja je također poniznost i svijest o vlastitim granicama. To je priznanje da svaka situacija ne zahtijeva naš doprinos i da ponekad naša šutnja može puno govoriti. To ne znači odustajanje od traženja pravde ili neuspjeh u obrani naših prava. Umjesto toga, to znači znati pravo vrijeme za govor i pravo vrijeme za šutnju.
Govor preko reda ili bez potpunog razumijevanja često može učiniti više štete nego koristi. Prava mudrost leži u spoznaji razlike.
Tišina i razboritost
Glavna vrlina razboritosti usko je povezana s disciplinom šutnje. Razboritost nas vodi da donosimo mudre odluke o tome kada govoriti, a kada šutjeti. Uči nas da pažljivo odvagnemo svoje riječi i razumijemo njihov potencijalni učinak. U svijetu u kojem se riječi često koriste nepromišljeno, razborita osoba ističe se kao rijedak primjer promišljenog govora, ali uglavnom promišljene i učinkovite šutnje.
Prihvaćanje tišine mijenja naše svakodnevne interakcije. Može spriječiti svađe, izliječiti zategnute odnose i stvoriti mirnije okruženje. Na primjer, u trenucima ljutnje ili frustracije, malo razborite šutnje omogućuje emocijama da se slegnu i razum prevlada. To može spriječiti uvredljive riječi zbog kojih biste kasnije mogli požaliti.
Kreposno življenje zahtijeva sjećanje na snagu tišine. Sposobnost šutjeti kad je potrebno pomoći će nam ukrotiti svoje nagone, prakticirati poniznost i njegovati razboritost. Na kraju shvaćamo da šutnja nije znak slabosti, već naprotiv: ona otkriva našu unutarnju snagu.
Naučivši šutjeti u pravo vrijeme, možemo se suočiti sa životnim izazovima s milošću i integritetom. (Aleteia)
Vijesti
Razočarani kapetan Hrvatskog broda – Puni krug dr. Ante Trumbića
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2024/06/potpisivanje-fasist-cetniks-rapallo.png)
Lutanja od Otca Domovine dr. Ante Starčevića, preko kobnih jugoslavenskih iluzija do (nažalost prekasnog) povratka stoljetnom ustavnom hrvatskom državnom pravu…
Kad je 18. studenoga 1938. tijekom priprema za kampanju za parlamentarne izbore umro Ante Trumbić, taj poznati političar ovaj je svijet napustio čistih ruku. Zato je Split svom voljenom sinu, koji je godinama bio u vrhu europske politike, priredio veličanstven sprovod i dao mu posljednje počivalište u prekrasnom klaustru samostana sv. Frane na Rivi.
Pored ove moralne baštine, Ante Trumbić ostavio nam je i vrlo važnu državotvornu oporuku. Naime, svjestan toga da je službeni Beograd do krajnjih granica zlorabio staru hrvatsku iluziju o nacionalnom jedinstvu Južnih Slavena, Trumbić je dvije godine prije smrti Hrvate pozvao da se vrate svom stoljetnom ustavnom temelju hrvatskog državnog prava. U pozadini ovog poziva je u javnosti zanemarena činjenica da je Trumbić u političkom, društvenom i kulturnom smislu bio učenik Oca domovine Ante Starčevića i njegova hrvatskoga europejstva.
Naime, od kada su školski udžbenici Antu Starčevića sveli na neznatnu bilješku, mnogi hrvatski naraštaji ne znaju da je Otac domovine težio za stvaranjem samostalne Hrvatske sazdane na temeljima francuskih, britanskih i američkih liberalno-demokratskih iskustava, na tradicijama stoljetne hrvatske državne ustavnosti.
Bog i Hrvati
Ova je vizija sažeta u klasičnoj starčevićan skoj krilatici “Bog i Hrvati”, koja nas i danas uči kako pod Božjim nebom u samostalnoj Hrvatskoj vlast treba proizlaziti iz naroda shvaćenog kao zajednica slobodnih građana, a ne iz ruku cara, kralja ili nedodirljivog velikog vođe. U ozračju ovakvog hrvatskoga europejstva, krajem 19. stoljeća moralno se i politički oblikovao mladi splitski doktor prava Ante Trumbić, kojeg su njegovi sugrađani od milja zvali “naš dotur” jer je, slično kao i Hajduk, bio “dite pu ka”, odnosno izdanak hrvatskih težaka iz Splita.
Ante Trumbić rodio se 17. svibnja 1864. godine u obitelji skromnih težaka koji su bili podrijetlom iz drevne Poljičke kneževine. Osnovnu i srednju školu završio je u rodnom gradu koji je u godini njegove mature na Klasičnoj gimnaziji 1882. doživio političko pohrvaćenje. Nakon mature marljivi školarac Ante otišao je studirati pravo na Sveučilište u Zagrebu. Svjestan činjenice da je u tada podijeljenom Hrvatskom Kraljevstvu za odvjetničku službu u Dalmaciji bila važna austrijska diploma, Trumbić je studij nastavio u Beču, a zatim u Grazu, gdje je 1886. diplomirao, da bi četiri godine kasnije stekao doktorat prava.
Tijekom studija Trumbić je pozorno pratio politiku u podijeljenoj domovini pa je, kako je to kasnije napisao Miroslav Krleža, početkom 20. stoljeća postao kapetan hrvatskoga političkoga broda koji je okrenuo prema tzv. novom kursu, odnosno oživljavanju stare hrvatske iluzije o jedinstvu Južnih Slavena.
Ante Trumbić (1864-1938)
Za razliku od brojnih Hrvata koji se i danas klanjaju jugoslavenskim političkim ikonama, Trumbić i njegov najbliži suradnik, sin stare Dubrovačke Republike Frano Supilo, čitavu su stvar gledali vrlo pragmatično. Cilj im je bio prisiliti carski Beč da ostvari svoju ustavnu obvezu ujedinjenja hrvatskih pokrajina koje su na papiru činile Hrvatsko Kraljevstvo, ali koje je u stvarnosti bilo raskomadano na više dijelova. Ključ svega bilo je ujedinjenje Dalmacije kojom je izravno upravljala vlada u Beču i Banske Hrvatske kojom je teškom rukom upravljala vlada u Budimpešti.
Pragmatično jugoslavenstvo
Poznatom Riječkom rezolucijom iz 1905. Trumbić i Supilo pokrenuli su pragmatično okupljanje svih hrvatskih, ali i južnoslavenskih političkih snaga u Austro-Ugarskoj, želeći stvoriti jedinstven politički blok i odlučno zakucati na vrata cara Franje Josipa I.
Uz to, htjeli su izboriti što veću financijsku samostalnost ujedinjene Hrvatske te osigurati veću razinu demokracije u njezinu političkom životu. Na ruku im je išao ozbiljan sukob Beča i Budimpešte u kojemu je car Franjo Josip jednom čak i posegnuo za vojskom kako bi pacificirao neposlušni i secesionistički parlament u Budimpešti.
U pozadini ovakvog strateškoga preslagivanja, Trumbić se u domovini suočio s tradicionalno fragmentiranom hrvatskom politikom u kojoj su važnu ulogu igrali snažna ideološka zanesenost, osobne taštine, ali slavoljubivo st i koristoljubivost pojedinaca.
Današnjoj hrvatskoj publici sasvim je nepoznato Trumbićevo pragmatično pogađanje sa Srpskom narodnom strankom u Dalmaciji, čije vođe nikako nisu prihvaćali status manjine u ujedinjenoj Hrvatskoj, nego su manje-više otvoreno gledali prema Beogradu kao središtu srpskog ujedinjenja. Iako su dalmatinski srpski političari na koncu popustili, Trumbić je bio vrlo oprezan.
U jednoj povjerljivoj bilješci iz 1905., koja se čuva u Sveučilišnoj knjižnici u Splitu, on je konstatirao da treba voditi računa da srpski političari ne zlorabe normalna manjinska prava za izgradnju srpske državnosti na hrvatskom državnom području. Kada se znade sve ovo, ne treba čuditi što je politika “novog kursa” imala svoje opasno naličje.
Pašićev opasni koncept
Naime, iako je načelno prihvatila okvir hrvatske države, srpska politika u Dalmaciji nije se odrekla zamisli o etničkom srpstvu Dubrovnika, Boke kotorske, koja je tada bila u sastavu Dalmacije, ali i Bosne i Hercegovine.
Još opasnije naličje “novog kursa” predstavlja pogled iz Beograda gdje je srbijanski državni vrh nastojao ostvariti strateški cilj sažet u riječima “oslobođenja srpstva”. Što se Hrvatske tiče, najopasniji je bio koncept Nikole Pašića koji je nakon 1903. oblikovao srbijansku politiku i koji je smatrao da u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini živi srpsko-hrvatski narod koji je upućen na Srbiju, što je značilo da stvaranje samostalne Hrvatske ne dolaze u obzir.
Još je opasnije bilo Trumbićevo djelovanje na pozornici Europe u doba I. svjetskoga rata. U trenutku izbijanja I. svjetskoga rata, Ante Trumbić postao je politički emigrant koji je odlučio srušiti Austro-Ugarsku i osloboditi Hrvatsku. Ipak, vrlo brzo se mora suočiti sa zloglasnim Londonskim ugovorom iz 1915. kojim su Italija i Srbija, uz privolu Velike Britanije, Rusije i Francuske, tajno podijelile hrvatsku obalu Jadrana, pri čemu je Srbija prešutno dobila Slavoniju i Bo snu i Hercegovinu. Iako su u britanskom vladinu vrhu bili svjesni da je riječ o nepravdi jer su znali da Hrvatska i Bosna i Hercegovina čine prirodnu političko-zemljopisnu cjelinu, ratna situacija zahtijevala je da se na prvo mjesto stave ciljevi
Italije i Srbije koje su bile britanske saveznice. U ovakvoj situaciji Ante Trumbić je sve jače igrao na kartu Jugoslavije iako je bio vrlo uvrijeđen držanjem srbijanske vlade koja mu se iza leđa pogađala oko hrvatske obale Jadrana s Italijom. Zato je, nakon burnog političkoga raskida s Franom Supilom, Trumbić kao predstavnik Jugoslavenskog odbora, sa srbijanskim premijerom Nikolom Pašićem, na Krfu 1917. godine dogovorio osnivanje Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca (SHS) s dinastijom Karađorđević na čelu.
Trumbićeva nastojanja da buduću državu definira kao federaciju u kojoj bi bila sačuva na hrvatska državnost Nikola Pašić je jednostavno ignorirao. Usporedo s tim, Trumbić je, u suradnji s britanskim i talijanskim obavještajcima, stvarao antihabsburšku jugoslavensku propagandu koju je nastojao formulirati kao hrvatsku nacionalno-oslobodilačku ideologiju.
Sramotni Rapalski ugovor
Ipak, Jugoslavija se vrlo brzo pokazala kao razočaranje. Naime, Jugoslavija je od početka bila u suprotnosti s temeljenim idejama Trumbićeva učitelja Ante Starčevića jer nije stvorena demokratski izraženom narodnom voljom, nego vladarskim proglasom srbijanskoga regenta Aleksandra Karađorđevića od 1. prosinca 1918. godine.
Osim što je u novoj državi Hrvatska službeno ukinuta, Ante Trumbić je kao ministar vanjskih poslova nove države doživio najdublje razočaranje svoga života. Naime, 12. studenog 1920. u ranim jutarnjim satima stavio je svoj potpis na Rapalski ugovor koji je značio veliki gubitak n a hrvatskoj obali Jadrana.
Trumbić je kao uvjereni starčevićanac prihvatio jugoslavenstvo da bi spasio Hrvatsku od imperijalnoga grabeža. Pod pritiskom Britanaca i Francuza morao je njihovoj saveznici Italiji prepustiti Istru, grad Zadar, otoke Cres, Lošinj, Lastovo i Palagružu te određena slovenska područja. Uz to, morao je pristati na diplomatsku smicalicu po kojoj je grad Rijeka proglašen posebnom državom, čije je pripajanje Italiji vlada u Beogradu priznala četiri godine kasnije.
Kao uvjereni starčevićanac koji je prihvatio jugoslavenstvo da bi spasio Hrvatsku od tuđinskog imperijalnoga grabeža, morao je postupiti protiv svog hrvatskog političkog srca i prihvatiti europski diplomatski “razum”. Naime, pod pritiskom Britanaca i Francuza morao je njihovoj saveznici Italiji prepustiti Istru, grad Zadar, otoke Cres, Lošinj, Lastovo i Palagružu te određena slovenska područja. Uz to, morao je pristati na diplomatsku smicalicu po kojoj je grad Rijeka proglašen posebnom državom, čije je pripajanje Italiji vlada u Beogradu priznala četiri godine kasnije.
Politički gubitak države, teritorijalni gubitak n a Jadranu te svemoć i korumpiranost beogradske političke elite Trumbića su pretvorili u protivnika države koju je stvarao. Svoje razočaranje Jugoslavijom Trumbić je najslikovitije izrazio šest godina prije smrti 1932., ustvrdivši u britanskome listu Mancheter Gardian kako se Srbija nametnula kao politički hegemon koji je Hrvatskoj donio “turski sustav spahije i raje”, odnosno da Srbija “devastira naše zemlje, uništava u njim a pravni red”.
Trumbić i državnost
Opisujući beogradsku političku elitu kao dvolične orijentalce, Trumbić je naglasio kako u pozadini čitave stvari stoji politički i financijski grabež usmjeren n a to da Hrvatska i Južni Slaveni s vremenom postanu svojevrsna kolonija Srbije.
Kada se znade sve ovo, može se reći da je za Antu Trumbića bila sretna okolnost što je ovaj svijet napustio prije tragedije koju nam je donio II. svjetski rat. Naime, upitno je bi li totalitarni režim i koje smo ima li nakon 1941. blagonaklono gledali na čovjeka koji se u poznim godinama vratio liberalno-demokratskom državotvorstvu svoga učitelja Ante Starčevića.
Zato je Trumbićeva baština za nas danas važno sjećanje na kojem možemo graditi hrvatsku budućnost.
Gledano iz perspektive današnje Hrvatske, vrlo je poučno što je Ante Trumbić bio pučanin koji se svojim radom i upornošću uzdigao do svjetala europske političke pozornice. Poučno je i njegovo osobno poštenje koje i danas može biti uzor svima koji se bave politikom. Uza sve ovo nikako ne smijemo zaboraviti ono što nam dandanas valja im ati na umu, a to je da su Trumbić i Hrvatska u prvim desetljećima dvadesetog stoljeća prošli kroz vojnu, političku i diplomatsku Golgotu koja se, nažalost, nastavila i kasnije.
Zbog svega ovog valja vrlo ozbiljno shvatiti Trumbićevo upozorenje koje je zapisao dvije godine prije smrti, kako nove naraštaje valja odgajati u duhu stoljetnih tradicija hrvatske državnosti. Ovo je to važnije što su Izvorišne osnove Hrvatskog ustava iz 1990. napisane da bi podsjećale na naše obveze koje je pred nas prije skoro devet desetljeća stavio Ante Trumbić.
Trumbić je bio pučanin koji se svojim radom i upornošću uzdigao do svjetala europske političke pozornice. Poučno je i njegovo osobno poštenje koje i danas može biti uzor svima koji se bave politikom. Uza sve ovo nikako ne smijemo zaboraviti ono što nam dandanas valja imati na umu, da su Trumbići Hrvatska u prvim desetljećima dvadesetog stoljeća prošli kroz vojnu, političku i diplomatsku Golgotu.
Miroslav Krleža u dnevniku iz 1967. piše sljedeće: »… kad se bude netko primio da piše hrvatsku političku historiju, neka ne zaboravi da u galeriji naših političara od Četrdesetosme pa do Šestog januara Trumbićev lik predstavlja kapetana našeg političkog broda koji nije izgubio dostojanstvo ni pošto je potonuo«.
Dodajmo da u uvodu knjige ”Nikada više Jugoslavija: Intelektualci i hrvatsko nacionalno pitanje (1929.–1945.)” povjesničar Stipe Kljaić piše:
»Posebno su zanimljivi Ante Trumbić […] i Filip Lukas […], predvodnici političkoga i intelektualnoga života podrijetlom iz Dalmacije, koji su najprije bili zaokupljeni jugoslavenskom idejom, a poslije su se u svom djelovanju posve vratili potrebi izgradnje samostalne hrvatske države. Tako je Trumbić, jedan od utemeljitelja poslijeratne Jugoslavije, dočekao svoju smrt 1938. u uvjerenju da sa Srbima nema nagodbe i da je jedini izlaz samostalna hrvatska država, […]«
Nastavlja se….
Slike: Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje. www.enciklopedija.hr/
-
Vijesti5 dana ago
IZVANREDNA VIJEST IZ MEĐUGORJA: ‘GOSPA JE ISPRUŽILA RUKE NAD SVE PRISUTNE’ – Posebna devetnica
-
Vijesti2 tjedna ago
Spomen pohod na Jazovku: Obilježavanje zločina nad ranjenicima iz zagrebačkih bolnica, od strane partizana
-
Vijesti4 tjedna ago
HRVATIMA GOVORI? Njemački svećenik prije 300 g. zapisao koga će svi htjeti uništiti
-
Vijesti4 dana ago
NE SAMO ZABORAVILI ZLOČINE… Poruke Svesrpskoga sabora – “Srbija nikad tako radikalna i šovinistička”
-
Vijesti3 tjedna ago
Hrvatska – Sretan ti Dan državnosti!
-
Vijesti2 dana ago
U cara Trajana kozje uši! Duboka država istrebljuje bijelu rasu iliti, globalizacijska pila naopako?!
-
Vijesti3 tjedna ago
Preminuo je Louis d’Alencourt ‘apostol posljednjih vremena’
-
Vijesti3 tjedna ago
UVIJEK ČETVRTKOM Blagdan Tijelova – što danas točno slavimo?