Vijesti
UPOZORENJE na dramatična zbivanja u Europi: ‘Nikad u njenoj povijesti nije bilo nešto tako’
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2024/07/Horde-Pakao.jpg)
Dramatičan gubitak kršćanske vjere u Europi je bez presedana u povijesti. Dok je situacija u nekim zemljama nešto bolja ili gora, kontinent kao cjelina se više ne može opisati kao kršćanska civilizacija.
Uzroci ovog gubitka vjere su brojni – i pomalo tajanstveni, a posljedice su itekako samodestruktivne i opasne piše otac Mark A. Pilon za thecatholicthing.org i nastavlja:
“Europa je danas gotovo bezbožna, gotovo potpuno sekularizirani kontinent s malo ili nikakvom duhovnom dimenzijom u mnogim zemljama koje čine Europsku uniju.
Oni gledaju, gledaju ali ne vide; slušaju, slušaju, ali niti čuju niti razumiju.
Nema sumnje, gubitak vjere među tim narodima i dekristijanizacija njihove kulture i javnog života ima svoje korijene u davnoj povijesti: unatrag do doba prosvjetiteljstva i ukupne sekularizacije europskih država i javnog života, počevši od Francuske revolucije koja se zatim širila po cijeloj Europi.”
Dva stoljeća sekulariziranog obrazovanja i dekristijanizacija su uzela svoj danak još i prije velikih ratova 20. stoljeća. To ne znači da Crkva nije cijelo vrijeme naviještala Evanđelje, nego su učinci takve postupne sekularizacije zatvorili umove i srca Europljana prema Božjoj riječi.
Kad je Krist prvo naviještao Evanđelje, i On je naišao na otpor, posebno među liderima: intelektualnih, vjerskih i civilnih vlasti. Tada je to bilo zbog neke vrste ekstremne, vanjske vjerske pobožnosti koja je opustošila mnoge duše oduzevši im težnju za Božjom Riječi. Isus je jezgrovito sažeo problem: oni gledaju, gledaju ali ne vide; slušaju, slušaju, ali niti čuju niti razumiju.
![](https://vjera.hr/wp-content/uploads/2022/07/upwk58801522-wikimedia-image-1024x684.jpg)
U naše doba, vrijedi isto, ali uzrok je različit. Sekularizacija je usmrtila privlačnost prema Evanđelju, odnosno prema religiji općenito.
Rašireno sljepilo
Ovaj povijesni razvoj je daleko gori od raskola i vjerske netrpeljivosti koja je uslijedila nakon protestantske reformacije, jer on danas ostavlja Europu u pogiblji, suočenu s ozbiljnom prijetnjom za sam opstanak svoje kulture i načina života, koja dolazi od drevnog neprijatelja, oživljenog militantnog i odlučnog oblika ekstremnog islama s ciljem da, napokon, dominira nekad kršćanskim kontinentom.
Kroz tisuću godina islamskog ekspanzionizma, kršćanstvo ili točnije Katolička Crkva, je odigrala dominantnu ulogu u obrani Europe. U obrani Beča 1683. godine (zahvaljujući katoličkoj vojsci iz Poljske), Islamska prijetnja Europi je bitno oslabila – sve do modernog doba. Osmanlijska verzija ovog tisućljeće dugog napora islamskih sila da osvoje Europu je završila. Ali ta prijetnja sada je očito oživljena u novom obliku, a održava se na životu zahvaljujući modernim sredstvima komunikacije, a ne dobro definiranim carstvima. No, prijetnja je vrlo stvarna i ništa manje opasna nego u prošlosti.
Doista, danas je ta prijetnja, u nekom smislu, čak i opasnija iz dva razloga. Prvo, tu je rašireno sljepilo među Europljanima i njihovim Vladama glede određene naravi i ozbiljnosti ove prijetnje. To podsjeća na Isusove riječi: “gledaju a ne vide”, pa zato i ne razumiju.
Nakon što su postali gotovo potpuno nereligiozni, oni jednostavno ne mogu razumjeti ono što vide, to jest, ne mogu shvatiti kakve su to vjerske motivacije koje stoje iza napada terorista, te njihovo duboko vjersko uvjerenje u totalni rat i neizbježnu težnju za svjetskom dominacijom. U ovome leži ugroženost europske civilizacije.
Propast civilizacije
Drugo, još veća opasnost za Europu nalazi se u katastrofalnoj demografskoj slici starog kontinenta. Nadalje, čini se da su slijepi za buduće posljedice ove demografske propasti. Nijedna europska zemlja nije na razini prirodne promjene svog stanovništva, gdje je broj rođenih barem približan broju umrlih. Većina europskih naroda je u biti daleko ispod razine ove izmjene, te će ubrzo početi gubiti stanovništvo.
Gubitak stanovništva, zajedno s rastućim potrebama starije populacije i socijalne države od kolijevke do groba, neizbježno će zahtijevati ogromnu imigraciju u tim zemljama kako bi sustav uopće funkcionirao. Ta imigracija će morati doći uglavnom iz muslimanskih zemalja, koje imaju suprotne demografske krivulje. Ovi novi imigranti i dalje će imati više djece, a osvajanje kontinenta zahvaljujući čistim brojkama će biti neizbježno. Trenutno je terorizam samo otvaranje priče; pobjeda će na kraju doći u glasačkim kutijama.
Stari Židovi, koji su bili slijepi za Kristovo evanđelje, ipak nisu bili slijepi za opasnosti koje su dolazile od vanjskog neprijatelja i prijetile su samom njihovom opstanku, a nisu bili ni tako slijepi da bi desetkovali stanovništvo odbijajući rađati dovoljno djece kako bi osigurali i obranili svoju civilizaciju. Gotovo svakodnevni terorizam je danas ozbiljna prijetnja. No, čini se da je sljepoća duša uzrokovana ekstremnom sekularizacijom daleko ozbiljnija.
Nažalost, možda je i prekasno za Europu budući da se vjerska sljepoća i demografski trendovi ne mogu otkloniti tako brzo. Pomolimo se – i nadajmo se da nije prekasno za nas – pa da naučimo nešto od posljedica europske sljepoće prema Evanđelju. (Vjera.hr)
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2019/02/croativStyleCooperBlack-OL-White-Transp.png)
Vijesti
Europi trebaju razumni političari, a ne dresirani roboti
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2024/07/meloni-lepen-bardella-orban.jpg)
Diktature bez fizičkog nasilja, diktature jednoumlja guraju europske narode u propast. Jer, tamo gdje nema sučeljavanja unutarpartijskog mišljenja, ozbiljnog razgovora o problemima u društvu, tamo o svemu odlučuje jedan čovjek
Piše: dr. fra Luka Marković, Katolički tjednik
Iako se zapadna politika rado kiti perjem demokracije, stvari u praktičnom životu izgledaju malo drugačije. Istina, nema diktatura poput onih fašističkih i komunističkih, no ipak se ne može govoriti o onom pravom unutarpartijskom pluralizmu. Dok su nekadašnje diktature počivale na strahu od nasilja uzurpatora vlasti, današnje izgledaju malo drugačije.
Poslušnici
Prijašnji diktatori su preuzimali potpunu kontrolu nad narodom vojnim udarima ili pobunama, dok se proces dokidanja slobode danas odvija nešto drugačije. Nema vojnih udara i nasilnih svrgavanja s vlasti. Današnji politički diktatori se oblikuju kroz proces političke poslušnosti vođi stranke. Istina vođe se s vremenom mijenjaju, ali se u odnosu poslušnika i gospodara ne mijenja ništa. Onaj tko zasjedne na vrh stranke, čini sve, poučen iskustvom vlastite poslušnosti, da postane sličan svojem prethodniku. Nije nikakva tajna kako je Angela Merkel, do krajnjih granica odana svojem partijskom gazdi Helmutu Kohlu, čim se dočepala vlasti, uklonila najopasnijeg konkurenta za partijsko prijestolje, Friedricha Merza, koji se nakon njezina odlaska vratio u aktivni politički život i postao predsjednikom CDU-a, a vjerojatno i budućim kancelarom. Slični procesi se odvijaju i u drugim narodima i strankama unutar Europske unije. Istina, postoji politički pluralizma pa i određena sloboda medija, ali unutar stranaka vlada čvrsta hijerarhijska diktatura. Poglavice biraju sebi odane i poslušne, pazeći da im se ne približi neka opasna konkurentica ili konkurent. Dokaz za to jest nedostatak dijaloga unutar stranke, ili „ne daj, Bože“, drugačijih stavova. Nažalost, tako nastaju diktature bez fizičkog nasilja, diktature jednoumlja koja guraju europske narode u propast. Jer, tamo gdje nema sučeljavanja unutarpartijskog mišljenja, ozbiljnog razgovora o problemima u društvu, tamo o svemu odlučuje jedan čovjek. Stara narodna mudrost nam poručuje da ipak više ljudi više zna.
Takvo stanje poslušnosti i odanosti vođi prikazao je najbolje srpski pisac Radoje Domanović u jednoj svojoj pripovijetci. Svi idu poslušno za vođom. Vjeruju mu besprijekorno, dok se ne strovale u provaliju. Tek tada, do grla u blatu, shvatiše da je vođa bio slijep. Vrijeme je da se Europa oslobodi te opasne poslušnosti vođama.
Vrijeme promjena
Izbori za Europski parlament ozbiljno su upozorenje europskim političarima da je došlo vrijeme promjena, vrijeme u kojem se problemi ne mogu samo potiskivati, nego i rješavati. A probleme ne mogu rješavati poslušni političari, nego oni koji razmišljaju svojom glavom, spremni uvijek reći svoje mišljenje. Dosadašnje, dobro plaćene, europske elite uglavnom su potiskivale probleme u društvu, uvjeravajući birače kako će se sve završiti dobro. Nažalost, umjesto društva blagostanja i mira, Europa, pod vodstvom sadašnje nekompetentne i narcisoidne politike, koja sve liberalno prihvaća kao dobro a tradicionalno kao loše, tone sve dublje u probleme, koji bi je mogli vratiti u neka opasna vremena. To da se birači, pogotovo oni mlađi, odlučuju često za opasne desničarske stranke, ne leži u njihovu uvjerenju kako su te iste stranke rješenje, nego u razočaranju aktualnom politikom.
Odnos prema ratu u Ukrajini, gdje se sustavno iluzorno govori kako će Ukrajinci jednog dana pobijediti Ruse, iritira one koji znaju da je to samo odugovlačenje rješavanja problema. To da su Rusi agresor, a Ukrajinci žrtve, poznato je gotovo svim biračima, pa ipak mnogi od njih shvaćaju da se europska politika ponaša prema tom problemu neodgovorno i nezrelo. Ako NATO i Europska unija nisu spremne ući u otvoreni konflikt s Rusijom – jer se boje moguće atomske eskalacije – trebali bi biti iskreni prema Ukrajincima i pojasniti da će u ime mira morati voditi ozbiljne pregovore, pa i po cijenu određenih ustupaka. Ruski agresor, koji posjeduje atomsko oružje, kojega se i Zapad pribojava, mogao bi ga upotrijebiti u slučaju mogućeg poraza na bojnom polju. Bila bi to tragedija za ukrajinski narod, koji bi tek tada bio izložen ogromnom pritisku, pa čak i od strane onih koji ga, iz tko zna kojih razloga, ohrabruju.
Pitanje migracija kao politički orijentir
To nije jedini problem u Europi koji potiče birače na biranje desničarskih stranki. Ono što bi na poseban način trebalo zabrinjavati jest činjenica da su birači izgubili povjerenje u sposobnost aktualne europske politike da se ozbiljno uhvati u koštac s problemima migracija. Nezadovoljni Europljani priklanjaju sve više onim opasnim desnim strankama, koje bi mogle s vremenom izazvati sukobe s radikalnim islamskim migrantima, ali istovremeno zatrovati prostor sporazumijevanja između europskih naroda, koji su se zahvaljujući nekadašnjim mudrim političarima, okrenuli miru i dobrosusjedskim odnosima. Ono što bi na poseban način trebalo zabrinuti, jest činjenica da se sve više mladih birača odlučuje za te stranke, gubeći povjerenje u one etablirane.
U poznatom njemačkom tjedniku Speigel 20-godišnji Nijemac iz Berlina govori da je prvi put birao AfD, i to nakon što se u Mannheimu dogodio islamistički ispad u kojem je stradalo nekoliko osoba, a među njima i jedan policajac. Također 20-godišnja djevojka iz jednog mjesta u Nordrhein-Westfalenu govori o tome da je nezadovoljna ponašanjem određenih migrantskih muslimanskih krugova u Njemačkoj. Odluka da bira AfD je pala nakon islamističkih prosvjeda u Hamburgu na kojim su „prosvjednici“ tražili stvaranje kalifata u Njemačkoj. Iz razgovora sa spomenutim mladim osobama, ali i s nekim drugim, jasno je da im AfD nije bila želja, nego da je riječ o uvjerenju kako su tradicionalne političke stranke zakazale. Spiegel se bavi analizom prošlih izbora za Europski parlament u Njemačkoj i konstatira da su se mladi birači, tradicionalno pristalice lijevih stranaka, okrenuli AfD-u. Lijeve stranke, pogotovo Zeleni, su izgubili čak do 22 % mladih birača, dok je AfD-ov postotak od istih porastao za 11%.
Desnica će kreirati europske politiku?
Sličan proces se opaža i u drugim europskim zemljama. Zahvaljujući mladim biračima ojačale su kod prošlih izbora za Europski parlament opasne desne stranke u mnogim zapadnim državama, pogotovo u: Francuskoj, Njemačkoj, Nizozemskoj i Italiji. Ukoliko bi Marine Le Pen pobijedila i na državnim izborima u Francuskoj, mogao bi to biti poticaj mlađim generacijama Europljana da se još više okrenu opasnim desnim strankama. Rezultat tog utjecaja ubrzo bi se pokazao na mnogim državnim izborima, ali i na onom za slijedeći Europski parlament. Ne može se, s obzirom na napeto sanje s migracijama, i eventualno lošije ekonomsko stanje, isključiti niti mogućnost da rigidna desnica postane kreatorom europske politike. Dogodilo li se to, programiran je sukob s agresivnim migrantskim krugovima koji žele mijenjati stanje u Europi, pretvarati ga u kaos iz kojeg su došli.
Ponadati se da će tradicionalna europska politika smoći snage spustiti se iz oblaka na zemlju i prihvatiti vlastite pogreške iz prošlosti, shvaćajući da profit i liberalna ideologija ne rješavaju sve probleme. Europi je potreban zaokret, i to ne udesno, nego prema stvaranju zdravog ozračja u društvu u kojem glavnu riječ neće voditi ekstremne desne stranke, pretjerana liberalna ideologija, niti drski muslimanski krugovi, čija je priča o islamofobiji u Europi samo taktika, po principu „napad je najbolja obrana“. Vrijeme je za ozbiljne reforme u Europskoj uniji. One su moguće samo tada ukoliko se stane na kraj politički i lobistički dirigiranom nametnutom javnom mišljenju (mainstream), ali također i ako se omogući javna rasprava unutar stranaka o onomu što se u Europi mora promijeniti. Preduvjet svega jest više unutarstranačkog pluralizma kako bi do izražaja mogli doći i oni koji su možda razboritiji i svi više vizija od samoga vođe. Preduvjet za to jest ukidanje unutarstranačke diktature. Uostalom, čemu članstvo u stranci ukoliko će samo vođa razmišljati i odlučivati?
dr. fra Luka Marković, Katolički tjednik
Vijesti
Hodak: “Miševi iz rupa izašli… drugovi jedan poraz ne znači da se trebate previše radovati”
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2022/01/hodak9.jpg)
Na kraju naše europske nogometne balade ostao nam je samo Alan Ford za utjehu. “Bilo je i većih problema pa ih nismo riješili”.
Mislim na naš nogomet. Thompson je svojom pjesmom pogodio ravno u sridu: “Miševi iz rupa izašli”. Najnoviji target (oznaka u koju se puca) je Zlatko Dalić. Jugoslaveni i orjunaši su se digli na svoje rahitične noge i traže krv. Smijeniti Dalića! Umorio se! Raspao mu se san! Bolje da su trenirali nego što ih je vodio papi! itd, itd. Zlatko Lukež onako usput upozorava na fejsu: “Počevši od masona i engleskog igrača Ljudevita Gaja ideja jugoslavenstva je u svojoj biti negacija hrvatske državnosti”.
“Drski” Dalić, umjesto da se posipa pepelom po glavi, “arogantno” izjavljuje: “Mi smo u Njemačku doveli 100 tisuća ljudi koji su nas pratili”. Kaže moj prijatelj na to: “E, da smo 8. maja 1945. doveli u Berlin 100 tisuća Hrvata, Berlin još ne bi pao” ili tako nekako. U šest godina koliko Dalić vodi našu nogometnu reprezentaciju jedva su dočekali jedan neuspjeh i sad se Dalić našao na “brisanom prostoru”, na udaru jugofila i orjunaša poput Ivaniševića, Klasića, Jakovine, Markovine …. Na osobu poput Dalića se u Hrvatskoj dugo, zapravo predugo, čekalo. On je istinski Hrvat, čvrsti katolik i k tome još uspješan. Zato je stalna meta ljevičara, jugofila i orjunaša.
Međutim, drugovi, jedan poraz ne znači da se trebate previše radovati. Samo treba ostati jobovski strpljiv i čekati prvi naredni veliki uspjeh naše repke. A, poznajući Dalića i naše momke iz repke, siguran sam da će on uskoro opet doći. Ivan Tomić Brišničanin na fejsu vidi jako dobro: “Orjuna je došla na svoje. Svi koji ne vole Dalića i Hrvatsku došli su na svoje!”
Došao je na svoje, na primjer, i Ivica Ivanišević, “novinar” Slobodne Dalmacije. Naš Ivica voli “istoriju” pa svako malo zakorači unatrag. Kaže Ivica: “Kao Hrvat sam u jesen 1993. osjećao duboki sram, za razliku od ganutog i ponosnog ministra Anušića”. Čega se to splitski Jovan tako duboko srami? Hrvatski tjednik dešifrira Jovaniševićev sram. Naime, u jesen 1993. njegova voljena JNA nije pokorila dolinu Neretve i došla do Splita, a Armija BiH je “kihnula” pred HVO-om pa je propalo protjerivanje Hrvata. Ivica zna kako je “grubo” kad sam od sebe moraš okrenut glavu.
Srećom pa sudac nije pao u ruke Igoru Štimcu
“Istoričar” Hrvoje Klasić i dalje nas podučava: “Partizanima se može ponositi cijela Europa…” Naravno engleski, škotski, nizozemski, belgijski i svi ostali “europski partizani” cijene podršku Klasića i herojstvo njegovog rođaka Mike Špiljka, zahvalni za sve što su učinili za Hrvatsku. Naročito za onih pola milijuna ubijenih nakon rata. Zamjena za laž je prilagođena istina.
Koliko puno Hrvateka nije bilo u partizanima, a ipak im šumi u glavama…
Nizozemski “sudija” Danny Makkelie naguzio nas je u 98 minuti. Pitam se: kako se zove seks od 98 minuta? No, ima Božje pravde. Ni njegov tur nije ostao pošteđen. EU “pederacija” nogirala ga je s Europskog prvenstva. Noga u tur i ravno natrag u Rotterdam. Još da dopadne u šake Igora Štimca pa da nam zadovoljstvo bude potpuno.
U modernoj terminologiji seks od dvije minute zove se “mali znak pažnje”. Muškarci mijenjaju žene, a auti su im zbog “saharskog pijeska” i dalje musavi.
Neobjektivni hrvatski mediji nisu istakli lijep jubilej Srbije. Komšije do susreta s Engleskom nisu na Europskom prvenstvu pune dvadeset i četiri godine primili nijedan gol. Svaka čast! Osobito kad se uzme u obzir da se dvadeset i četiri godine nisu bili ni plasirali na EU nogometno prvenstvo. Mi se ne možemo pohvaliti s takvim dometom.
Hrvatski jal ne može podnijeti tuđi uspjeh
Inače Hrvateki jedva čekaju da im se njihovi športski favoriti vrate kući na štitu. To je sad doživio i Zlatko Dalić. Minuli rad športaša se među Hrvatekima ne računa. Nešto ranije to isto je doživio boksač Filip Hrgović. Zamislite koji je tek on luzer. Doživio je prvi poraz u profesionalnoj karijeri! Kao da je svijet pun neporaženih boksača. Filip je izgubio do sada samo jedan susret u profesionalnom boksu.
Usput rečeno, samo jedan je otišao iz tog grubog športa neporažen – Rocky Marciano. Italo-Amerikanac Rocky dobio je četrdeset i devet borbi za redom i, opreza radi, napustio profesionalni boks. Na žalost, bilo bi bolje da je nastavio. Naime, od novca zarađenog boksom kupio je privatni zrakoplov i uživao u letenju sve dok se jednog dana nije srušio i poginuo. Ponekad je sreća relativan pojam. No, ostao je jedini boksač teške kategorije koji nikada nije izgubio bitku u ringu. A Hrgović je još živ, zdrav i u snazi. Treba mu samo dobar kubanski trener i spartanske pripreme pa će Filip, usprkos domaćim farizejima, opet na vrh. Hrvatski jal prosto ne može podnijeti tuđi uspjeh!
Da je Vedrana Rudan rođena u Indiji štovali li bi je kao svetu…
Na Svjetski dan meteorologa navodno je napokon izašao dugo očekivani Meteorološki bilten s popisom svih prirodnih pojava, ustanova i pojedinaca koji u Hrvatskoj vedre i oblače.
Sramni čin Crne Gore
Svijet se munjevito mijenja. Ne baš na bolje. To je jasno i zadnjem apolitičnom Ličaninu, ali naši tzv. vladajući to još ne kuže. Sve se “okreće na glavu”. Čitam da se nekada ženskim gaćicama mogao oprati automobil, a danas se ne mogu obrisati ni naočale.
Sada je “drugo oko u glavi” malo proškiljilo i izglasalo nekakvu rezoluciju o genocidu u Jasenovcu. U praksi to znači da je jedna članica NATO pakta optužila drugu članicu NATO pakta za genocid. I nakon ove musake, Crna Gora s punim pravom očekuje da ju Hrvatska srčano podrži na njenom putu ulaska u Europsku uniju. Unatoč nekim mlakim prijetnjama Plenkovića o uzvraćanju na ovaj sramni čin Crne Gore, siguran sam da Hrvatska tu neće zakazati.
Pored ovako “muškog” stava Hrvatske, postoji objektivna mogućnost da se u parlamentu Crne Gore crnogorska okupacija dubrovačkog zaleđa iz 1991. kao i granatiranje “Groda” proglasi još jednim hrvatskim genocidnim činom. Tako bi Crna Gora i Srbija – barem što se tiče “genocida” – mogle povesti s dva prema jedan.
Poltroni svih zemalja uozbiljite se kad se već proleteri svih zemalja nisu ujedinili.
Da se SDP pita opet bi uslijedila hrvatska šutnja
Hrvatska i dalje pronalazi nove i nove grobnice pobijenih ljudi. Zadnja je pronađena na smetlištu otpada kod Petrovačkog dola. Javio se i glavni Državni odvjetnik Ivan Turudić: “Za zločine su odgovorni počinitelji, ali i oni koji su znali za njih, šutjeli i danas o njima šute”. Dosad je šutnja bila zlato – ili tako nekako. Recimo, Peđa Grbin misli da je vrijeme povratka Mladena Bajića i proglašavanje šutnje kao temeljnog ljudskog prava civilizacijski doseg za što će se njegov SDP u oporbi zdušno boriti. Kad već Crna Gora šuti kao zalivena o invaziji na dubrovačko zaleđe 1991. onda je jedini pravi hrvatski odgovor tzv. “gromoglasna” šutnja. Dobro je biti dobar, ali ponekad treba biti i pametan.
Sportske novosti su se odrekle Luke Modrića iako im je ovaj još nedavno bio potreban kao kruh… Kako to? Možda su novinari Sportskih prešli na dijetu…
Pastiri na Cresu imaju velike nevolje s divljim svinjama koje im ubijaju ovce. U Ministarstvu im je savjetovano da onda uzgajaju divlje svinje. Njima ovce ne mogu ništa!
Joško Jeličić odlazi s HRT-a kao nogometni komentator. Ostaje jugo-golman Tomislav Ivković. Politička nota je očita. Joško je vjernik, domoljub i zanimljivi komentator. Tomo je “apolitičan”, danas i u vrijeme agresije na domovinu. Međutim, nogomet je ispolitiziran do “daske”. Bilo bi cinično da Joška zamjeni Jurica Pavičić. Čovjek koji “kuži” nogomet bolje od Ante Tomića i Vedrane Rudan zajedno. Tomo Ivković ima pravo biti apolitičan. Što će politika golmanu koji je jedini u povijesti obranio dva penala Diegu Maradoni. Ali što o nogometu zna i što nam može otkriti debeljuškasti Jurica sa svoje dvije lijeve noge? I lijevom glavom. Piše naš znalac nogometa Jurica Pavičić: “Dalić je osjetio nešto novo: neuspjeh”. Potom mudro analizira: “Čovjek koji fratarski važe riječi…” Pazite, ovaj ne samoupravni izraz – fratarski.
Umjesto da važe progresivno i napredno, on fratarski “dejstvuje” na omladinu, navijače i orjunu. Juricu, ofenzivnog bezveznjaka Slobodne Dalmacije, smeta jedna stvar, a to je što on misli da je Dalić postao “trener reprezentacije slučajno – usred jeseni”. Onako usput, Dalić nikada nije bio trener reprezentacije. On je postao izbornikom iliti selektorom reprezentacije, a treneri su bili Ladić, Čorluka itd. Dalić nije “loš gubitnik” kako misli naš Jure. U stvari, on to ne misli. On to samo žarko želi. Za sada, na sreću, kod njega sve još ostaje samo na željama… orjunaškim.
Trebaju li Hrvatine dograbiti batine da s HRT-a otjeraju Anti-hrvatine?
Počele su osmofinalne utakmice Europskog nogometnog prvenstva. Znatno oslabljena Italija igrala je sa samoupravnom Švajcarskom. Talijani su istrčali bez svog suca bezveznjaka Danny Makkelija koji je sudio tekmu s Hrvatskom. Eliminacija Hrvatske bila je dar njegovom suprugu(zi) Talijanu od strane Europske nogometne “pederacije”. Tako oslabljeni Talijani bez Dannya bili su lagan plijen škrtih i racionalnih Švicaraca. Ni da je dražesni Danny mrdnuo turom ne bi im mogao pomoći dobiti ovu utakmicu.
Švicarska čak nije ni igrala u punom sastavu. Igrao je samo jedan Albanac Xhaka. Ostali čekaju susret sa Srbijom koju su već na dva svjetska prvenstva izbacili iz natjecanja. Zašto imaju pik na “genocidne” nacije još nije do kraja razjašnjeno. Ekipa iz Slobodne Dalmacije nešto sluti, ali mudro muči i čkomi. Usput, svi moji prijatelji bez izuzetka navijali su, ili slobodnije rečeno zavijali su, za Švicarce. Dvojica od njih čak vode beskonačni spor s bankama zbog kredita u švicarcima. Talijani su se uzalud branili protiv Švicaraca. U 50-toj minuti je bilo 2:0 za Švicarce. Da smo se mi pored Dannyia ipak uspjeli prošvercati u drugi krug pa sad igrali sa Švicarskom, prvi bi gol primili negdje u 88. minuti…
Prisjetio sam se Škore
Moram pohvaliti Facebook. Podsjetili su me na jedan moj post od prije četiri godine. Evo da jednom maznem nešto od sebe, a ne uvijek od drugih. Dakle 29. lipnja 2020. napisao sam: “Moje zanimanje za Škoru postalo je intenzivnije nakon što sam prvi put čuo najljepšu baladu Domovinskog rata – ‘Matu’. Onaj tko napiše riječi i sklada glazbu za Matu ulazi u najmanju ruku u hrvatsku glazbenu povijest…”
Mark Twain je napisao: “Uvijek govori istinu. Na taj način ne moraš pamtiti što si rekao”. Jel’ tako, drugovi povjesničari s Filozofskog faksa u Zagrebu?
Zvonimir Hodak/direktno.hr
Vijesti
Izvještaj s linije fronta: Nove runde u ratu protiv tradicije
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2024/07/Kraljevstvo-Kristovo.jpg)
Možemo li govoriti o “izvještaju s fronte” kada je riječ o aktualnom sporu oko tradicionalne liturgije (ne više) Latinske Crkve? Bojimo se da: Da! — a sudeći po neizrecivim ispadima papinskog dvorskog teologa Grilla, ne samo da se smije govoriti o “ratu”, nego se i mora.
No, uzmimo redom vijesti od posljednjih nekoliko dana. Prije svega, tu je slučaj “Misionara Božanskog milosrđa” – male zajednice biskupijskog prava koju je osnovao (sada gotovo svrgnuti) biskup Rey od Frejus-Toulona za brigu o starom obredu. Ako dobro razumijemo ono što smo saznali o ovoj dosad nepoznatoj zajednici, biskup Dominique Rey osnovao je ovu zajednicu godine i obdario je (barem donekle) vlastitim sjemeništem kako bi preuzela izobrazbu dijecezanskih svećenika u starom obred. Zvuči kao vijest s drugoga svijeta, ali biskup Rey težio je za “liturgijskim mirom” u svojoj biskupiji pod pontifikatom Benedikta XVI., u kojem bi i vjernici i kandidati za svećeništvo mogli slobodno izabrati jedan od “dva oblika”. rimskog obreda” ili čak slaviti u jednom ili drugom. I upravo je to navuklo bijes i osvetu novih vladara nakon Benediktove abdikacije. (pogledajte naš članak iz 2022.).
Ovaj tjedan doznalo se da ukupno pet sjemeništaraca ovog sjemeništa već dvije godine čekaju na ređenje za đakonata – svi pokušaji da se iz Rima dobije potrebno ovlaštenje ostali su bezuspješni. I kao što je poglavar zajednice, Jean-Raphaël Dubrule, sada objavio, rimsko odbijanje temelji se na dva razloga: jedan je odbijanje Rima da dopusti ređenje prema knjigama tradicionalne liturgije, drugi jer očito nema izgleda da će kandidati za ređenje također dobiti dopuštenje za slavlje u tradicionalnoj liturgiji nakon naknadnog svećeničkog ređenja (ukoliko se to ikada dogodi).
Ovo je ozbiljan udarac biskupu Reyu i njegovoj viziji “pomirene različitosti”, kao i kandidatima za ređenje. Suočeni su s izborom ili krenuti putem koji smatraju pogrešnim u savjesti i razumu — ili se okrenuti protiv poslušnosti koju duguju vlastima. Nastavlja se “duhovna zlouporaba” poslušnosti za postizanje moćno-političkih ciljeva.
S druge strane, čini se da postoji izvjesno popuštanje napetosti na rimskoj strani u situaciji bivšeg Instituta Ecclesia Dei Krista Kralja i Velikog svećenika (ICRSS/ICKSP), koji je posljednjih tjedana imenovan kao preferirani objekt očekivanih represivnih mjera. U ponedjeljak, 24., Papa je primio vodstvo Instituta u privatnoj audijenciji. Priopćenje koje je naknadno objavljeno na web stranicama Instituta zvuči ohrabrujuće:
Javna je bila prigoda zahvaliti Svetom Ocu za njegovu prekrasnu apostolsku pobudnicu “Totum amoris est” posvećenu svetom Franji Saleškom, našem zaštitniku. Potom je monsinjor Wach predstavio pastoralni rad koji svećenici Instituta provode diljem svijeta u službi duša. Papa je u dva navrata inzistirao da nastavimo služiti Crkvi prema vlastitoj karizmi u duhu jedinstva i zajedništva koji pogoduje skladu i ravnoteži salezijanskog duha.
Je li i Zavod Krista Kralja sada barem zasad izbjegao neposrednu opasnu zonu, kao što je čini se učinilo i Svećeničko bratstvo sv. Petra kako se štap zamahnut protiv sjemeništaraca Frejusa uklapa u mrkvu koju su ljudi iz ICRSS-a smjeli kušati?
Pa, u svim despotskim režimima, mrkva i batina se jako dobro slažu: oni u konačnici hrane neispunjene nade, jačaju spremnost i volju za pokornost i izazivaju podjele tamo gdje bi jedinstvo i zajednička akcija bili primjereni.
Uvijek dobro obaviještena vatikanistica Diane Montagna danas objavljuje članak o Ostatku koji uvjerljivo povezuje sve postupke i glasine koje su izašle na vidjelo o budućoj politici Rima za suzbijanje liturgijske tradicije.
Polazna točka je Montagnino zapažanje da dokument (ili nekoliko njih) s ovim ciljem zapravo postoji i da, nakon mnogo godina tumaranja, sada leži na papinom stolu, pun potpisa i čeka njegov. Montagneov vrlo detaljan i — budući da se temelji na činjenicama i detaljnim uvidima — iznimno vjerodostojan opis toga naprijed-natrag također uvelike potvrđuje prikaz koji smo dali o podrijetlu i općem smjeru ovog dokumenta, tako da se možemo poštedjeti muke reproducirajući ga detaljnije na ovom mjestu. Važnije je ono što Montagne ima za reći o sadržaju mjera.
Prema dokumentu, svim će svećenicima Latinske crkve (koja je nekoć imala odgovarajuću titulu) — s iznimkom članova bivših zajednica Ecclesia Dei (EED) — ubuduće biti zabranjeno slavljenje mise u bilo kojem obliku osim Novus Ordo. Ova zabrana obvezuje i biskupe, koji ne smiju sami slaviti tradicionalnu liturgiju niti dopustiti svojim dijecezanskim svećenicima da je slave. Postojeća oslobođenja i posebna dopuštenja ukidaju se.
Same EED zajednice i osobne župe o kojima se brinu i dalje će postojati (barem za sada), ali još nije poznato hoće li i u kojoj mjeri svećenici tih zajednica smjeti dijeliti sakramente poput krštenja, krizma i vjenčanje u tradicionalnom obliku. Također je nejasno – a ovdje smo vrlo blizu slučaju Frejus-Toulon – hoće li im i dalje biti dopušteno obavljati đakonska i svećenička ređenja u tradicionalnom obliku.
Ovo je trenutno stanje prema Diane Montagna. Sumnjamo da ovo još ne pokriva puni opseg nadolazećih mjera i možemo očekivati daljnja ograničenja, posebno za sjemeništa EED zajednica i slobodu ređenja, u dokumentima koji će biti objavljeni kasnije. Zahtjev je nedvojben: tradicionalnu liturgiju treba istisnuti iz života Crkve i “muzeizirati” u nekoliko geta, da bi se zatim korak po korak dovela do izumiranja – očekivana zabrana dijeljenja određenih sakramenata bi već biti prvi takav korak. Ovo je rimski putokaz, odnosno plan bitke.
Šanse za uspjeh su, naravno, ravne nuli. Ni Pavao VI. nije uspio posve potisnuti praksu tradicije unutar Crkve, a što se nesputanije koriste mehanizmi prisile unutar kurijalne sfere moći, to su nastojanja da se izmakne iz te sfere moći sve jača i brojnija.
Mnogo toga završit će žalosnim i konačno neodrživim nekontroliranim rastom [tj., proliferacijom nepovezanih tradicionalističkih nastojanja, od kojih su mnoga pod zemljom]. Ali Družba svetog Pija X. pokazuje da se takav razvoj događaja ne mora nužno dogoditi. Na ovaj ili onaj način vjerojatno će se razviti jezgra oko koje će se okupljati svećenici i zajednice vjerne tradiciji, dok rimsko središte tone u kaos – sve dok Gospodin na ovaj ili onaj način ne stane na kraj ovoj situaciji. (Rorate Caeli)
-
Vijesti1 tjedan ago
ONI NAM SE RUGAJU I PRIJETE!? Izvršni direktor Pfizera kaže da je COVID bio samo test, “proba”!
-
Vijesti4 dana ago
J’ACCUSE “…pozvan sam na sud koji je zauzeo mjesto Svetog oficija, da mi se sudi za raskol”
-
Vijesti2 tjedna ago
ŠTO DANAS SLAVIMO? NAJSLAVNIJU POBJEDU HRVATA NAD TURCIMA 22.06.1593. – kod Siska
-
Vijesti5 dana ago
RAZOTKRIVENE SRBSKE LAŽI – Enciklopedia Holocausta u New Yorku: Mapa glavnih nacističkih logora, u Hrvatskoj ih nema
-
Vijesti6 dana ago
HRVATSKA PRAVOSLAVNA CRKVA – ČINJENICAMA PROTIV KRIVOTVORINA – pismo ubijenog patrijarha Germogena
-
Vijesti2 tjedna ago
IZVANREDNA VIJEST IZ MEĐUGORJA: ‘GOSPA JE ISPRUŽILA RUKE NAD SVE PRISUTNE’ – Posebna devetnica
-
Istaknuto1 tjedan ago
Prekrasna, emotivna propovijed biskupa u miru Ivana Milovana, cenzurirana od medija
-
Vijesti5 dana ago
UEFA potjerala suca s EP-a, koji je teško oštetio Hrvatsku