Vijesti
HRVATSKA PRAVOSLAVNA CRKVA – ČINJENICAMA PROTIV KRIVOTVORINA – pismo ubijenog patrijarha Germogena
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2024/06/22_zagreb_sv_preobrazenja_1942-patriarh-germogen.jpg)
„…nemojte imati ništa zajedničko s djelima tame, nego ih, naprotiv, otkrivajte! Jer, sramotno je čak govoriti o onome što oni potajno čine. Sve što je otkriveno, svjetlo rasvjetljuje. Jer, plod je svjetla svaka dobrota, pravednost i istina! Živite kao djeca svjetla! Odlučujte se za ono što se Gospodinu sviđa!” (Ef. 5,8-13).
Slika: Mitropolit Germogen s vjernicima na obnovi HPC 1942. U Zagrebu
Već 25 godina Republika Hrvatska je samostalna država, članica UN, EU, NATO i svih međunarodnih organizacija. Sadašnja Hrvatska stvorena je razdvajanjem od propale komunističke Jugoslavije i njena nezavisnost potvrđena je pobjedom nad srpsko-jugoslavenskim agresorom u Domovinskom ratu.
Hrvati pravoslavci i popis stanovništva
Više od stoljeća prešućuju se činjenice, krivotvore se dokumenti i povijesni spomenici, izmišljaju se cijeli dijelovi povijesti s ciljem stvaranja veličanstvene srpsko-jugoslavenske povijesti i ponižavanja hrvatske povijesti. Krivotvoritelji su nastojali
Hrvati pravoslavci oduvijek dio hrvatskog naroda – Krivotvoritelji su nastojali razbiti jedinstvo hrvatskog naroda i zato su nametnuli obrazac po kojemu su svi pravoslavci Srbi, da postoji muslimanska (bošnjačka) nacija i samo su katolici na ovom području Hrvati. Na neki način krivotvoriteljima je uspjelo i to da Republika Hrvatska (RH) sad ima upola manji teritorij, za trećinu manje stanovništva i gotovo nitko ne zna da su Hrvati pravoslavci oduvijek dio hrvatskog naroda. |
razbiti jedinstvo hrvatskog naroda i zato su nametnuli obrazac po kojemu su svi pravoslavci Srbi, da postoji muslimanska (bošnjačka) nacija i samo su katolici na ovom području Hrvati. Na neki način krivotvoriteljima je uspjelo i to da Republika Hrvatska (RH) sad ima upola manji teritorij, za trećinu manje stanovništva i gotovo nitko ne zna da su Hrvati pravoslavci oduvijek dio hrvatskog naroda. Tako je danas Republika Hrvatska jedina država u Europi, koja na svom teritoriju nema vlastitu pravoslavnu crkvu nego stranu, Srpsku pravoslavnu crkvu (SPC), koja u Hrvatskoj moli za „srpski narod i njegove pobjede nad neprijateljima”, kao da je Hrvatska srpska kolonija.
Predstavnicima hrvatske državne vlasti naprosto ne smeta situacija u kojoj Republika Hrvatska uzdržava stranu crkvu te je istoj na nezakoniti način darovala cijelu hrvatsku pravoslavnu imovinu. Vlasti Republike Hrvatske već više od 5 godina uspješno odbijaju registrirati Hrvatsku pravoslavnu crkvu HPC, izmišljajući nezakonite zahtjeve, poput zahtjeva o popisu vjernika. Taj zahtjev proturječi Zakonu o pravnom položaju vjerskih zajednica, Zakonu o zaštiti osobnih podataka i Europskoj konvenciji o ljudskim pravima (čl.9). Moramo napomenuti da se još prije obnavljanja sadašnje HPC, u Popisu stanovništva iz 2011. godine kao Hrvati pravoslavci izjasnilo 16.647 osoba. Taj je broj veći od sveukupnog broja vjernika svih vjerskih zajednica upisanih u Evidenciji vjerskih zajednica pri Ministarstva uprave RH.
Jedini relevantni državni dokument u suvremenoj Hrvatskoj, koji prikazuje baš broj članova vjerskih zajednica je Popisa stanovništva iz 2001. Tako u RH tzv. SPC ima 40 433 članova, MPC – 211, CPC – 44. Najviše je Pravoslavaca bez nacionalnog predznaka – čak 195 969! To su zapravo vjernici (potencialni članovi) Hrvatske pravoslavne crkve jer ta crkva, koja djeluje samo na teritoriju Hrvatske, okuplja sve pravoslavne državljane RH, koje se žele njoj pridružiti bez obzira na etničko podrjetlo ili pripadnost nekoj narodnostnoj manjini, koja je sastavni dio hrvatske nacije.
Mi, koji volimo Hrvatsku ne možemo se pomiriti s negiranjem 14.-stoljetne Hrvatske i zato smo morali napisati ovu knjigu da bi razbili nametnute YU-povijesne obrasce i usklađeni prema svjetskoj povijesti, pokušali pružiti hrvatski pogled na hrvatsko pravoslavlje i općenito na hrvatsku povijest.
Najdublje skrivena tajna u suvremenoj demokratskoj Hrvatskoj jest ona da je nekad postojala pravoslavna crkva Hrvata. Zapravo većina stručnjaka to i ne zna, jer vjeruje samo onome što je učila u školi i na sveučilištu, pa čak su se pisali i znanstveni radovi te nenamjerno, zbog neznanja, širile srpsko-jugoslavenske laži. Nitko i ne razmišlja kako to da je u 19 st. u Hrvatskom kraljevstvu (Trojedna kraljevina Hrvatska, Dalmacija i Slavonija) postojalo na stotine uglednih hrvatskih pravoslavaca (P. Preradović, A. Harambašić, S. Borojević, J. Runjanin,… Nikola Tesla), a niti jedan ugledni Srbin. Koja je tada bila njihova crkva?
Kako to da je na početku Drugog svjetskog rata od svih pravoslavaca u Sloveniji bilo čak 70% Slovenaca pravoslavaca, 20% Rusa pravoslavaca i samo 10% Srba pravoslavaca [Škarovskij][1], a u Hrvatskoj zapravo nema niti jednog Hrvata pravoslavca nego su svi pravoslavci Srbi? To su pitanja na koja nitko u Hrvatskoj i u svijetu ne daje odgovor. Niti Ivo Pilar, niti Juraj Kolarić, niti Jure Krišto… pa ni sam Škarovskij.
Najgori falsifikat SPC-e, onaj glede manastira Krka
Naravno stručnjaci, koji istražuju povijest manjina u Hrvatskoj dobro znaju i objavljuju da o nekim Srbima u Hrvatskoj prije sredine 19. st. nitko i ne govori, jer njih nije ni bilo. „…u katalogu prve izložbe dalmatinsko-hrvatsko-slavonske 1864. navedeni su malobrojni Cigani i Armenci, ali Srbi se ne spominju. Prema tom katalogu stanovnici čitave Trojedine kraljevine po narodnosti su gotovo svi Hrvati, kojih je preko 95%, a samo ¼ otpada na grčko-nesjedinjeno (pravoslavno) vjeroispovijedanje“[2], to jest ¼ su Hrvati pravoslavci. To je dokaz da su zapravo naknadno svi pravoslavci proglašeni Srbima i da nemaju nikakvu povezanost sa Srbijom, nisu ni podrijetlom Srbi nego su tijekom druge polovice 19 st. i početkom 20 st. a najviše nakon stvaranja Kraljevine SHS političkim pritiskom postali politički Srbi.
Kako to da u Srbiji još uvijek ima cincara i torlaka kakvih u Hrvatskoj više nema. Gdje su nestali?
Grci, Bugari, Rusi, Rumunji, Moldavci, Ukrajinci, Bjelorusi, Armenci, Sirijci, Kopti … moraju se oglasiti jesu li oni zapravo Srbi kad znamo da su svi pravoslavci Srbi!?
Rusi, Poljaci, Ukrajinci, Bjelorusi, Bugari, Česi, Slovaci, Hrvati, Slovenci … moraju se oglasiti jesu li oni zapravo Srbi kad znamo da su svi Slaveni Srbi!?
Oni prvi se moraju oglasiti jesu li oni pripadnici SRPSKO-pravoslavne vjere, je li to neka posebna vjera i kako su na njih utjecali Srbi (u smislu kršćanstva) kad znamo da su zapravo Srbi posljednji narod u Europi, koji je prihvatio kršćanstvo. Što su radili jadni Grci dok su skoro 1200 godina čekali da Srbi postanu kršćani, pa da mogu nešto od njih prihvatiti kad znamo da je Novi zavjet u izvorniku na grčkom (osim Matejevog Evanđelja, koje je na aramejskom)? U boljem položaju su bili jadni Hrvati i Bugari, koji su morali pričekati 370 godina, a u najboljem položaju su naravno bili Rusi, koji su morali pričekati samo nekih 220 godina. U slučaju da ne postoji SRPSKO-pravoslavna vjera je li to možda hereza?
Nepoznato o pravoslavlju u NDH
Ipak se nešto malo zna o Hrvatskoj pravoslavnoj crkvi, koja je pod tim imenom djelovala u Nezavisnoj državi Hrvatske i koju svi po jugo-komunističkoj tradiciji pokušavaju ocrniti i osuditi. I oni koji o njoj pišu tvrde da je ideja o HPC nastala u sredini 19 st. (mons. Juraj Kolarić).
Koja je ta pravoslavna (grčko-istočna) crkva, kojoj su namijenjene onih 5 odluka i 2 zakona, koji je donio Hrvatski sabor u 18 st. i 19 st. i koja je dobivala novac iz hrvatskog državnog proračuna za gradnju crkve i podmirivanje troškova poslovanja?
Karlovački arhiepiskop nosio je titul Patrijarh Hrvatski
Odgovor je vrlo jednostavan – Karlovačka mitropolija sa sjedištem u Srjemskim Karlovcima, koja je zapravo Pravoslavna crkva u Hrvatskoj ili modernije – Hrvatska pravoslavna crkva, čija je dijeceza baš teritorij Trojedinog kraljevstva i koja je dobila autokefalnost od Carigradske patrijaršije godine 1707. Karlovački arhiepiskop nosio je titul Patrijarh Hrvatski što potvrđuje Radoslav Grujić (1931a). „Pećki patrijarsi i Karlovački mitropoliti u 18 veku”. Glasnik Istoriskog društva u Novom Sadu. 4: 13—34, 224—240.
Otkud imovina srpske crkve u Hrvatskoj – možda je netko donio neki hram iz Srbije?
Kako to da je u Hrvatskoj postojala neka srpska crkva kad znamo da je zapravo srednjevjekovna Srbija u svih 172 godina svog postojanja bila hrvatski vazal, a kasnije čak do 1903. polunezavisna Srbija je bila Austrougarski, odnosno posredno i hrvatski vazal.
Hrvatski i strani povjesničari, koji pišu o povijesti Hrvatske pravoslavne crkve vjeruju u izmišljenu srpsko-jugoslavensku povijest.
Veljko Đurić Mišina („Srbin” rođen u Hrvatskoj, u Kosorima kod Sinja 1953.) da bi potvrdio izmišljeni hrvatski genocid nad Srbima (800.000 !? Srba ubijenih u NDH samo zato što su Srbi) izmislio je neku pismohranu HPC, koja se navodno danas nalazi u Beogradu i koju je samo on jedini vidio i koristio. Svim hrvatskim povjesničarima je poznato to što je Đurić Mišina objavio da se arhiva HPC nalazi u muzeju SPC u Beogradu i to se prihvaćala kao istina. Dana 5. prosinca 2016. u parohijskom domu Vaznesenske crkve u Beogradu održana je tribina Hrvatska pravoslavna crkva – jučer, danas, sutra[3]. Naravno voditelj je Đurić Mišina, koji tamo govori da je arhiva HPC prenesena u Beograd 1988. (ne kaže gdje je bila do tada) i nalazi se u podrumu Ministarstva privrede. Opet samo on zna gdje se nalazi taj arhiv, jer to je druga lokacija ili je možda zaboravio što je prije objavio. Kako to da Đurić Mišina jedini nešto zna o arhivu HPC? Nije li svrha arhiva baš korištenje od strane zainteresiranih stručnjaka? Hoće li ikad Đurić Mišina dokazati postojanje arhive HPC, koju je koristio ili moramo njega već sad svrstati u red najbitnijih sljedbenika Akademika Ćosića, koji maštovito izmišljaju slavnu srpsku povijest?
Ruski jezikoslovac V.I. Kosik[4] ne sumnja u Đurić Mišinu i bezkritično prenosi njegovo blaćenje hrvatskog naroda kao genocidnog, a koji je ustvari žrtva genocida. To su nad njim počinili jugoslavenski komunisti poslije završetka Drugog svjetskog rata, dok je Jugoslavija bila pod sovjetskom okupacijom. Kosik dok je boravio u Beogradu mogao je zatražiti da bar on pogleda tu arhivu HPC ili zatražiti arhivsku građu koju je koristila Ljubica Štefan (Prilep, 1921. – Zagreb, 17. ožujka 2002.). Štefan je nagrađena od države Izrael i njezino ime postoji na memorijalu Jad-Vašem kao Pravednik među narodima. [5]Ona u svojim knjigama dokazuje profašističko genocidno djelovanje SPC i Srbije u Drugom svjetskom ratu.
Kosik je ogledni primjer kako se ne prikazuje povijest vezana za povijesne činjenice nego za geopolitičke svrhe, to jest prikazivanje ne kako su se stvari dogodile, nego kako to nekome sada odgovara. Kosik, koji povodom osnivanja nove crkve 1920. u Kraljevini SHS (ne navodi koje je njeno ime), nabraja koje su crkve prije postojale, ali ne govori koja je čija bila. Ispada da su sve crkve „srpske” pa čak i nepostojeća SPC u nepostojećoj Bosni i Hercegovini!? Objavljuje da je godine 1920. obnovljena Srpska patrijarhija u Srijemskim Karlovcima!? Hrvatski grad Srijemski Karlovci postaje dio Srbije tek godine 1946., kad ga poznati komunistički diktator Tito otima Hrvatskoj i daruje Srbiji. Koja je to Srpska patrijarhija koja se obnavlja te kad je i gdje je prije postojala?
Hoće li se Kosik na isti način složiti s „činjenicom” da Ruska pravoslavna crkva koja je 6. listopada 1379. dobila autokefalnost od Carigradske patrijarhije zapravo nije ruska nego ukrajinska jer poglavar te crkve ima titulu Kijevski mitropolit a sad je Kijev glavni grad Ukrajine. Ili je možda Ruska pravoslavna crkva zapravo Bugarska jer je prvi Kijevski mitropolit Bugar Kiprian Camblak?
Od najvećih Kosikovih nebuloza jest ta da je primijetio MAKEDONCE u Hrvatskoj između dva rata bez obzira na to da na popisu stanovništva Jugoslavije iz 1931. takvih nema!? Zaljubljen u jugoslavensku povijest on je mogao dok je boravio u Beogradu pronaći odluku AVNOJ-a iz studenog 1943. gdje se prvi puta u povijesti pojavljuje slavenski narod MAKEDONCI. Izumitelji MAKEDONSKOG NARODA su jugoslavenski komunisti, koji su godinu kasnije izumili čak i „makedonski” jezik.
Veljko Đurić tvrdi da su svi pravoslavci u NDH morali nositi na rukavu traku sa slovom „P” (pravoslavac), što je on saznao iz nekih “tajnih dokumenata”.
Tatjana Vitaljevna Ribkina-Puškadija (Татьяна Витальевна Рыбкина-Пушкадия), Ruskinja rođena u Banja Luci, koja godinama istražuje dokumente o sudbini 20.000 ruskih emigranata i 25.000 ukrajinskih emigranata u NDH, potvrđuje da niti u arhivskoj građi, niti u službenom tisku, niti u inozemnom tisku, niti u njenom sjećanju, niti u sjećanju bilo kojeg pravoslavca iz tog vremena, ne postoj informacija o nalogu po kojem su to pravoslavci morali činiti. Dakle takvih traka nije bilo. To je ipak Kosik kasnije ispravno objavio u svojoj knjizi.
Činjenicu da u NDH nije bio progona pravoslavaca, zato što su bili pravoslavci, najprije potvrđuje tadašnje zakonodavstvo, ali tako govore i slijedeće činjenice:
- Već u jesen 1941. u Zagreb dolazi Bugar-pravoslavac Ivan Mihajlov, dugogodišnji vođa VMRO (Вътрешна македонска революционна организация, Unutarnja makedonska revolucionarna organizacija) na poziv svog starog saveznika Pavelića. Mihajlov više od tri godine iz Zagreba rukovodi VMRO;
- Crnogorac-pravoslavac Savić Marković Štedimlija, koji je pisao o povijesti Crnogoraca i Hrvata i teorijski je objasnio podrijetlo pojma pravoslavlje na tlu povijesne Hrvatske, bio je urednik službenog lista HPC. Njega komunisti šalju na logor u SSSR na punih 10 godina (sveukupno je prošao 26 logora).
- Hrvat-pravoslavac Savo Besarović bio je ministar u vladi NDH, kojeg su komunisti strijeljali.
- U NDH pored HPC je slobodno djelovala i Ruska pravoslavna crkva u izbjeglištvu – RPCZ u četiri crkve koje su izgradile izbjeglice iz Rusije, i to u Crikvenici, Sarajevu, Zemunu i Petrovaradinu. Nakon dolaska komunista broj tih izbjeglica smanjuje se 10 puta, a njihove crkve kao i sve crkve HPC preuzima SPC.
Hrvatski novinar (pravnik) Petar Požar[6] kao i svjetski poznati ruski povjesničar Milail Vitaljević Škarovskij[7], profesor u Petrogradskoj duhovnoj akademiji isto ne sumnjaju u Đurić Mišinu kao ni svi ostali, koji pišu o HPC.
Prepisivajući bezkritično od Srba da su ustaše 1934. ubili srbijanskog kralja Aleksandra, Škarovskij, koji je možda najugledniji suvremeni crkveni povjesničar, sam sebe stavlja u vrlo neugodni položaj kao da on jedini na svijetu ne zna da jе srbijanskog kralja Aleksandra ustrijelio Bugar Vlado Černozemski, član VMRO!?
Godine 2010. ugledna švicarska povjesničarka svjetskog glasa Christine Chaillot, objavljuje knjigu L’eglise orthodoxe en Europe orientale au XXe siecle.[8]Christine Chaillot je samo urednica te knjige, a članke koje ona sadrži napisali su ugledni povjesničari iz različitih država. Knjiga je vrlo zanimljiva jer prikazuje nepoznate dijelove povijesti. U njoj je prvi puta objavljena povijest Mađarske pravoslavne crkve, koju je napisao Etele Kiš baš tom prigodom.
Članak o povijesti SPC napisao je Predrag Puzović, koji naravno širi poznate srpske izmišljotine, od toga da je srednjovjekovna srpska crkva bila priznata, do toga da je Carigradski patrijarh Meletij IV. Metaksakis Tomosom iz 1922. potvrdio izbor srpskog patrijarha Dimitrija. Tako smatrajući da je Puzović ispravno prikazao povijesne događaje, Christine Chaillot ne poriče srbijanske izmišljotine. Njoj nije palo na pamet da bar pogleda web sjedište Carigradske patrijarhije[9] koji govori da tim Tomosom nisu priznati Srpska patrijarhija ni izbor patrijarha Dimitrija (… προσέτι δὲ ἀνεγνωρίσθη τὸ σερβικὸν πατριαρχεῖον καὶ ἡ ἐκλογὴ τοῦ πατριάρχου Δημητρίου). Tako ispada da i Švicarka Christine Chaillot (nenamjerno) širi srbijanske laži.
Svi povjesničari u jedan glas govore kako je hrvatskog patrijarha Germogena osudila Ruska pravoslavna crkva u iseljeništvu (Русская православная церковь заграницей – RPCZ).[10] Mitropolita Anastasija (Gribanovskij) (1936-1964), poglavara te crkve zapravo je još prije osudila Ruska pravoslavna crkva – Moskovska patrijaršija, koja nikad nije osudila Germogena. Kako netko, koji je sam osuđen može nekoga osuđivati?
Tko je osuđen i koja je osuda na snazi?
Obnova HPC
Dana 17. lipnja 1920., ukazom prijestolonasljednika Aleksandra donesena je odluka o stvaranju Autokefalne ujedinjene srpske PRAVOSLAVNE CRKVE u Kraljevstvu Srba, HRVATA i Slovenaca. To da srbijanski parlament (skupština) nije potvrdio taj ukaz kako bi on postao zakonit, zapravo nije bitno jer po tadašnjem srbijanskom zakonodavstvu zapravo država stvara Crkvu[11] što je izravno kršenje Apostolskog pravila br. 30. Kazna je oduzimanje dostojanstva i izopćenje iz Crkve.
Srpska država je izravno stvorila ovu crkvu, a okrivljuje se Nezavisna država Hrvatska za to što je 22 godine kasnije uspostavila (zapravo obnovila) Hrvatsku pravoslavnu crkvu. Razlika je u tome da NDH najprije donosi zakon, istodobno potvrđuje i Ustav (Statut) HPC i na temelju tog Ustava, u skladu sa zakonom, Crkva bira svog poglavara, a potom njegov izbor potvrđuje država. Kod Autokefalne ujedinjene srpske pravoslavne crkve u kraljevini Srba, Hrvata i Slovenaca prvi ustav stupa na snagu punih 12 godina nakon njenog „osnivanja”, pa tako i nitko ne zna na koji način i na temelju čega je izabran patrijarh Dimitrije. Isti taj nepriznati patrijarh iz nepriznate crkve godine 1921. poziva ruske arhijereje iz RPCZ u Kraljevini SHS.
Dana 19. veljače 1922., Carigradski patrijarh Meletij ІV. Metaksakis (1871—1935) potpisuje Tomos na temelju odluke Svetog Sinoda (protokol 1148.) za stvaranje nove crkve uz dano obrazloženje za to – nastanak nove države, Kraljevstva Srba, Hrvata i Slovenaca. U stvari taj Tomos potvrđuje samo autokefalnost nove crkve. Niti Meletij, koji je dobio 1,5 mil. franaka nije se usudio priznati Srpsku patrijarhiju i izbor Dimitrija za patrijarha. Vrlo bitna činjenica je da Meletij potpisuje taj Tomos dok je u kazni oduzetog dostojanstva.
Zagrebačkom Mitropolitu Germogenu zamjeraju da je dao prisegu Bogu i Poglavniku, a još u prvih dana njemačke okupacije Sv. Sinod SPC i njena podružnica RPCZ daju prisegu Nijemcima – generalu Turneru. HPC-u zamjeraju da je Ustav HPC prepisan iz Ustava SPC ali namjesto Kraljevina Jugoslavija stoji NDH, namjesto kralja – poglavnik, namjesto srpski – hrvatski. Pa to je u redu! Pa koga bi morali spominjati u Hrvatskoj, srbijanskog kralja ili možda generala Nedića?
Znamo da je Mitropolit Germogen na liturgiji na mjestu gdje se spominje svjetska vlast spominjao Pavelića. Nekome se to sada ne sviđa, ali Pavelić je tad bio poglavar države. [Kako je bilo u SSSR – tamo su slavili komunističke vlade (правительствующий сингклыт), a u Jugoslaviji – Tita!]
U slučaju da je Srbija bila okupirana od Nijemaca (to jest ona ne postoji) poglavari SPC morali su moliti za poglavara okupatora – Adolfa Hitlera i usput za njegovog kvislinga u Srbiji generala Nedića! Oni zaboravljaju za koga su tad molili (Hitlera), a okrivljavaju Germogena što je molio za Pavelića. Ispada da je Hitler podređen Paveliću!!!
Kad je Srbija okupirana od nacista možemo pretpostaviti da su Srbi, koji su izvorni antifašisti prema sadašnjem prikazivanje povijesti, ratovali protiv pravih fašista. No nije baš tako kad znamo da su srbijanski partizani i monarhistički četnici vrlo aktivni na teritoriju NDH, a naravno ne u Srbiji. Zašto se antifašisti ne bore protiv fašista, nego protiv Hrvata?
Niti jedan od zloglasnih ustaša nije djelovao na teritoriju Srbije. Za vrijeme Drugog svjetskog rata NDH i Srbija nisu u ratu. Naprotiv one su saveznice i kao takve uspostavile su diplomatske odnose. Poglavnik Nezavisne države Hrvatske Ante Pavelić i predsjednik Vlade nacionalnog spasa Srbije Milan Nedić surađivali su na temelju potpisanog ugovora o suradnji.[12]
A što je s RPCZ koja raskida veze s Carigradskom patrijarhijom i dolazi pod jurisdikciju nepriznatog patrijarha u nekanonskoj crkvi? Do jeseni 1944. njeni poglavari su u Beogradu. Nakon toga sele u Beč, pa u Berlin. Za koga oni mole? Naravno za Hitlera! Tako ispada da poglavar RPCZ mitropolit Anastasij, koji je pod kaznom Moskovskog patrijarha, osuđuje Zagrebačkog Mitropolita Germogena (koji nije pod kaznom ruskog patrijarha) zbog suradnje s Pavelićem. SPC i RPCZ, koja je njoj podređena[13] osuđuju Germogena da moli za Pavelića, a oni sami mole za Hitlera. Osuđuju Germogena da se je više puta sastao s njemačkim veleposlanikom u Zagreb Helmom. Činjenica je da su se oni sastali samo dva puta na Helmov zahtjev.
U kasnoj jeseni 1943. godine Helm je pozvao Mitropolita Germogena na sastanak sa predstavnicima I. kozačke divizije, koja je tada bila razmještena u blizini Siska. Na tom sastanku je Mitropolit Germogen održao govor rekavši da se on veseli ovom sastanku, jer je i sam on Kozak. Par mjeseci kasnije Mitropolit Anastasij iz RPCZ upućuje pismo opunomoćenom njemačkom ministru vanjskih poslova Nojbaheru na jugoistoku tražeći da Mitropolitu Germogenu bude dozvoljeno (naređeno) da dođe na sastanak s njim u Beograd.
Dosežno prvog sastanka navedena je činjenica da se je Mitropolit Germogen kod Helma sastao s kozacima, ali prešućuje se činjenica da I. kozačka divizija sudjeluje u operaciji Schwarz (njemački Fall Schwarz) kod rijeke Sutjeske na strani Nijemaca, Hrvata, Bugara i Grka za razoružanje četnika (14.000) i pokušaj uništenja komunističkih partizana, njih 16.000 (ubijeno ih je više od 10.000) nakon čega oni skoro pa nestaju. Jugokomunistima se ovo ne sviđa pa zato i prešućuju sudjelovanje kozaka u operaciji Schwarz, ali Mitropolit Germogen je kriv što se je sastao s Helmom. Kod drugog sastanka stavlja se krivnja na Mitropolita Germogena da se sastao sa veleposlanikom Helmom, a prešućuje se da je sastanak bio na zahtjev Mitropolita Anastasija.
Mitropolit Germogen je zatražio i dobio odobrenje za obnavljanje HPC od Ruskog patrijarha Sergija preko ruskog svećenika Mihaila Vinogradova, koji je tada bio u Beču.[14] Kosik sumnja da se je to dogodilo jer po njemu tada nije bila moguća korespondencija između Beča i Moskve. To nije istina. HPC je potpisala ugovor o suradnji s Bugarskom pravoslavnom crkvom, a Bugarsko carstvo, koje je saveznik Njemačke i ima odličan odnos s NDH nije u ratu sa SSSR-om i za cijelo vrijeme Drugog svjetskog rata u Moskvi djeluje Bugarsko veleposlanstvo pa tim putem izravno komuniciraju i Njemačka i SSSR ali izgleda da taj dio ruske (sovjetske) povijesti jezikoslovac Kosik ne poznaje.
Široj javnosti je davno poznata činjenica da je Hrvatska pravoslavna crkva dobila priznanje i od Srpske pravoslavne crkve, Bugarske pravoslavne crkve i Rumunjske pravoslavne crkve.
Mihail Škarovskij potvrđuje da je 27. srpnja 1942. mitropolit Germogen preko hrvatskog Ministarstva vanjskih poslova dobio iz Carigrada kanonsko priznanje od Carigradskog patrijarha Benjamina.[15]
Kako je HPC priznata od Carigradske patrijarhije govori sam Patrijarh Germogen na drugom ispitivanju koje je obavljeno na zahtjev Mitropolita Josifa, zamjenika srbijanskog patrijarha.
Zašto partizani ne ispituju mitropolita Josifa kakav je njegov stav o Srbiji i o pobijenim srbijanskim pravoslavnim svećenicima (npr. o ubijenih 38 svećenika u logoru Banjica od srpske specijalne policije)?[16] Kako se je Mitropolit Josif usprotivio ubijanju Srba od Srba u Srbiji – npr. kad su 21. listopada 1941. kod Kragujevca u prisutnosti Nijemaca pripadnici Srbijanske specijalne policije strijeljali između 2300 i 4000 Srba.?[17]
Općenito o povijesti HPC u razdoblju 17. do 20. stoljeća i tumačenju crkvenih kanona i međucrkvenih odnosa pišu ljudi, koji nisu u tome stručnjaci, a oni koji jesu stručnjaci (kao Škarovskij) se ne obaziru na njih.
SPC kad želji dokazati da je sad priznata crkva hvali se kako njeni episkopi mogu služiti zajedničku liturgiju s bilo kojim predstavnikom neke pravoslavne crkve. Godine 1944. u Zagreb dolazi Kišinjevski mitropolit Visarion na temelju odluke sv. Sinoda Rumunjske pravoslavne crkve i u liturgiji zajedno s Mitropolitom Germogenom rukopolažu Sarajevskog episkopa Spiridona. Znači kad netko iz SPC služi liturgiju zajedno s nekim predstavnikom neke PC to je priznanje najviše razine ali kad isto to čini netko iz HPC to uopće nije priznanje!
Srbija ne postoji pune tri godina (od kraja 1915. do kraja 1918.) i nakon obnavljanja državnosti po završetku Prvog svjetskog rata traži i osnivanje samostalne crkve. Prvo što nova vlada poduzima je podmićivanje Carigradske patrijaršije. Stvaranje Autokefalne ujedinjene srpske pravoslavne crkve u kraljevini Srba, Hrvata i Slovenaca vezano je za više nepravilnosti s početkom od činjenice da država stvara crkvu. Bila je takva količina nepravilnosti da zapravo nije bilo pravilnosti. Zato su morali podmititi Carigradsku patrijaršiju.
Prva od tri rate od 1,5 mil. francuskih franaka srbijanska vlada uplaćuje Carigradskoj patrijaršiji na početku 1919., a Tomos dobije punih 3 godina kasnije! To potvrđuje da do godine 1922. nije postojala kanonična i priznata srpska crkva. Da bi bila kanonična bila bi priznata i tada ne bi morala tražiti Tomos za priznavanje. Nakon dobivanje tog Tomosa postala je samo priznata.
Nakon donošenja odluke o uspostavi HPC u NDH (1942.) u samo TRI MJESECA potvrđeno je priznavanje HPC od Ruske PC, Bugarske PC, Rumunjske PC, Carigradske patrijaršije.
Svi, koji bezuvjetno prepisuju od srbijanskih „povjesničara” tvrde da priznanja, koja je dobila HPC tada nisu bila ona prava i djelomično su u pravu, ali ne na način koji bi njima odgovarao. Istina je da godine 1942. u Hrvatskoj nije stvorena neka nova crkva nego u obnovljenoj državi obnovljena je i crkva.
U zborniku Sintagma tiskanom u Ateni 1855. po narudžbi Carigradskog patrijarha, hrvatska Karlovačka arhiepiskopija ima redni broj 7. Ona nikad nije donijela odluku o pridruživanju Autokefalnoj ujedinjenoj srpskoj pravoslavnoj crkvi u Kraljevini Srba, Hrvata i Slovenaca, koju je 1920. izravno stvorila država. Srbijanski „povjesničari” govore kako su institucije crkve, onih koji su ušli u novu crkvu, djelovale kao samostalne do 1931.! Samo 11 godina kasnije (1942.) sve pravoslavne crkve, koje su prije priznavale HPC (tada Karlovačka arhiepiskopija) samo su potvrdili da su primili na znanje da je u obnovljenoj hrvatskoj državi obnovljena i hrvatska pravoslavna crkva.
Pismo Mitropolita Germogena
Široj javnosti poznato je pismo, koje je tada Mitropolit Germogen uputio Rumunjskom patrijarhu Nikodimu:
„Vaša Svetosti,
… smatramo svetom dužnošču izvijestiti Vas i sv. Sinod Rumunjske PC … o tome da je … na teritorij Nezavisne države Hrvatske, uspostavljena samostalna Pravoslavna Hrvatska Crkva…”.[18]
Dakle, Mitropolit Germogen ne traži neko priznanje od patrijarha Nikodima nego njemu daje na znanje da je uspostavljena (stvorena ponovo, obnovljena) Hrvatska pravoslavna crkva. Pretpostavljamo da su i pisma poslana ostalim pravoslavnim crkvenim poglavarima bili sličnog sadržaja.
Mitropolit Germogen na obnovi HPC 1942. U Zagrebu
Tako i Ruska PC, Bugarska PC, Rumunjska PC, Carigradska patrijaršija primaju na znanje uspostavljanje HPC i nitko se ne protivi, jer je to obnavljanje priznate crkve.
Čak se i SPC nije protivila tom činu – ona se je protivila oduzimanju imovine u Hrvatskoj.
Postoje dvostruki kriteriji dosežno RPC, RPCZ, SPC s jedne strane i HPC s druge. Prema nekima se primjenjuju demokratski kriteriji, a drugima (HPC) – srbijanski i jugokomunistički kriteriji.
Svima su poznati stravični progoni kojima su komunisti podvrgnuli kršćane nakon ruske revolucije: ubijeno je 3 milijuna ljudi, protjerano je 2 milijuna, ubijeno između 100.000 i 300.000 svećenika, otrovan je Moskovski patrijarh sv. Tihon (1923). Pod kraj 30-tih godina u SSSR-u ostalo je samo 4-5 episkopa (Škarovskij, Kosik) zato i imaju razumjevanije za djelovanju RPC u Rusiji (SSSR) i kompromise, koji je morala raditi RPC da bi uopće opstala. Zna se i da su oni, koji su pobjegli od ruskog komunističkog terora, morali nekako opstati.
SPC, čiji Sinod odmah nakon pada Jugoslavije 1941. daje prisegu Hitleru, pridružuje se Apelu srpskom narodu, u kojem 500 najuglednijih Srba pozivaju na poštivanje njemačkih zakona, pa i onih rasnih i na ovaj način sudjeluju u progonu Židova. To nije nešto novo jer se samo nadopunio sustav – prvi rasni zakoni su na snazi u Jugoslaviji od 1940. godine!
Nakon što je Jugoslavija okupirana od vojske 3. Ukrajinskog fronta SSSR-a, Sv. Sinod SPC odmah radi preokret i postaje antifašistički. Proglašavaju svetcem svećenika Vukašina, koji je navodno stradao u Jasenovcu, bez obzira na to da takva osoba nikad nije postojala. Čak i episkop Nikolaj Velimirović, koji 1935. slavi Hitlera kao narodnog vođu nadahnutog nacionalizmom Sv. Save te dobiva od njega odlikovanje[19], sad izmišlja 750.000 srpskih mučenika stradalih u Jasenovcu (od ustaša). Na taj način postao je najugledniji srbijanski antifašist. Ipak ni njemu ne odgovara novo „bratstvo i jedinstvo“ te po završetku Drugog svjetskog rata nakon Njemačke i Austrije, ne vraća se u Jugoslaviju nego 1946. emigrira u SAD. Godine 2003. taj ugledni antisemit proglašen je svetcem SPC-a.
Mitropolit Josif Cvijović, kao jeromonah i glavni urednik Glasnika pravoslavne crkve (organ SPC) godine 1912. objavio je članak o ritualnim ubojstvima djece, koja navodno izvode Židovi.[20]. U Drugom svjetskom ratu djeluje kao zamjenik srbijanskog patrijarha Gavrila Dožića te je 1941. dao prisegu Nijemcima. U lipnju 1945. ima takav utjecaj na ateističke komuniste da traži od jugoslavenskog ministra unutarnjih poslova da se ispita Patrijarh Germogen. To ispitivanje obavljeno je 20. lipnja 1945., a devet dana poslije Patrijarh Germogen bio je strijeljan. U istom postupku osuđene su sve vjerske zajednice u Hrvatskoj, osim SPC koja je jedina dala prisegu okupatorima Nijemcima.
Mitropolitu Josifu Cvijoviću, koji nosi titulu Skopski mitropolit vjernici nakon 1941. nikad nisu dopustili povratka u Skoplje.
Potrebna je istina
Samo o djelovanju Hrvatske pravoslavne crkve u doba NDH nikako ne postoji objektivna ocjena. O Hrvatskoj pravoslavnoj crkvi se još uvijek koristi srpsko-jugoslavenska šablona prema kojoj sve ono što je postojalo u NDH bilo je zločinačko, pa tako i HPC. Zapravo tada slobodno djeluju sve vjerske zajednice bez Srpske pravoslavne crkve. Njezin je rad spriječen, ne zato što je pravoslavna, nego zato što je crkva države Srbije, a NDH nije bila srpska kolonija.
O vjerskoj toleranciji, koja postoji pod Hitlerom i po njemu saveznim i okupiranim državama, piše Rus Škarovskij. Takva rečenica u tekstu je razlog da u Hrvatskoj taj tekst ne će biti objavljen!
„Možemo potpuno vjerovati na sve što je sv. Patrijarh Germogen ikad govorio, jer nitko nikad nije mogao posumnjati u njegove riječi. Kao svećenika, dobio je sva moguća odlikovanja, koje može dobiti jedan svećenik. Kao poglavar HPC radio je sve u skladu s crkvenim kanonima, koje je dobro znao i ispravno primjenjivao.“ (Škarovskij, Šardt-Kupčevskij)
Sv. Patrijarh Germogen i svećenici HPC bili su antikomunisti, što prema direktivi EU znači da su vrlo pozitivne osobe, jer su svi koji su se na neki način borili protiv propalog komunizma zapravo junaci, ali na njima još uvijek stoji srpsko-jugoslavenska ljaga, koja se temelji na odluci Centralnog komiteta Komunističke partije Hrvatske iz 1942.: „HPC je prijevara, a svećenici, koji su je priznali su izdajice”.[21]
Čak i Rusi prepisuju izmišljenu srpsko-jugoslavensku povijest i bezuvjetno zauzimaju jugo-komunistički stav, koji je još uvijek na snazi u Hrvatskoj i u Srbiji i kojeg osuđuje Vijeće Europe, a nikako demokratski stav, koji primjenjuju prema svojim RPC i RPCZ. Svećenici, koje su komunisti ubili u Rusiji su mučenici, a svećenici HPC, koje su komunisti ubili u Hrvatskoj su zločinci, iako nitko nije niti bio optužen za neki ratni zločin. To je pravo stradanje zbog vjere, to jest – HOLOKAUST.
Evo kako je sv. Patrijarh Germogen upozoravao o opasnosti koja svijetu prijeti od bezbožnog komunizma u Uskrsnoj poslanici (1945):
„Čuvajte se, djeco moja duhovna onih, koji vam se u svećeničkoj odjeći obraćaju umjesto sa križem – sa krvavim nožem i oružjem u rukama, jer oni ne ratuju za Hrista već za nečastivog, oni se trude da vas sablazne i da otruju duše vaše! Čuvajte se svih onih koji govore o slobodi pod crvenom zvijezdom, jer tamo slobode nema, tamo je samo patnja i nesreća. U njihovom privremenom carstvu vlada samo jedna sloboda – huljenje na Boga Svedržitelja, Njegovog Uskrslog Sina i Duha Svetoga.”
Godine 2000. Mihail Šardt-Kupčevskij je napisao:
“Navršilo se već 55 godina od umorstva naših ruskih i hrvatskih mučenika, svećenika i laika i evo, do današnjih dana, njihov zemni prah miruje negdje u šumi, na mjestu masovnih strijeljanja – bez pogreba, bez opijela. Samo nekim kršćanima, Svojim izabranicima, Gospod udjeljuje veliku čast da proliju krv svoju i da čak budu ubijeni za Njega, kako bi bili ovjenčani vijencem mučeništva i tako se priključili Vječnoj Pashi Kristovoj.
Tko im ima pravo suditi, osim Onoga, koji im je poslao tako golemu kušnju? Duge smo godine prešućivali ovaj čudovišan zločin. Nastupilo je vrijeme za izvršenje čina kršćanske pravednosti u odnosu na nevino pobijene žrtve. Dužni smo to učiniti u ime danas živućih potomaka i nadolazećih pokoljenja, u ime naše Svete Crkve, radi našega spasenja i kako se ne bismo samo pisali kao pravoslavni, nego i da to budemo!“
Ufamo se u milosrđe Tvoje i vapimo za vječnom istinom Tvojom koja je usredotočena u neizrecivoj tajni križa što ga je uzdigao Božanski Sin Tvoj.
AMIN!
HRVATSKI ARHIEPISKOP †ALEKSANDAR
preneseno: ljubaznošću uredništva portala Croative.net
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2019/02/croativStyleCooperBlack-OL-White-Transp.png)
Vijesti
RUSI BJESNE: “Je li Srbija Rusiji još uvijek prijateljska zemlja!?”
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2024/06/Rus-srbiji.jpg)
U emisiji Prokleta dama (Bloody Lady) Кровавая барыня, ruski dužnosnik žestoko ‘oprao’ Vučića i njegovu politiku…
“Prodaja oružja ruskim neprijateljima i 800 milijuna € zarađenih na ruskoj krvi.” Hoće li moći dalje!?
“…čini se da je ponašanje Srbije u ovom slučaju, ponašanje poslijednje drolje…”
Pogledajte što mu je rekao…
Vijesti
Hrvatska pravoslavna crkva: VJEČNI SPOMEN NA POBIJENE MUČENIKE HPC-e
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2024/06/Germogen.jpg)
SJEĆANJE NA 29.06.1945. Ufamo se u milosrđe Tvoje i zazivamo tvoju vječnu pravednost, sadržanu u neizrecivoj tajni križa što ga je uzdigao Tvoj Božanski Sin.
U travnju 1941. u par dana nakon njemačkog napada nestaje Tamnica naroda nazivana Jugoslavija i za hrvatski narod 10. travnja 1941. stvorena je NDH.
U zemlji u kojoj je teško ratno stanje nastupa potreba za normalizacijom pravoslavnog crkvenog života. Tada laički predstavnici pučanstva P. Lazić, T. Vukadinović, D. Jakić i predstavnik crkve o. Vasilij Šurlan podastiru zahtjev ministarstvu pravde i bogoštovlja za registraciju, u skladu sa zakonima hrvatske države i kanonima Pravoslavne Crkve, u ime pravoslavne crkvene općine grada Zagreba.
Odlukom državnog poglavara od 3. travnja 1942. osnovana je samostalna Hrvatska pravoslavna crkva. Na čelo osnivačke komisije postavljen je Miloš Obrknežević, bivši pravni savjetnik Patrijarhije Ujedinjene SPC Kraljevstva SHS, a nakon toga tajnik vladike Germogena.
U međuvremenu izaslanstvo Ministarstvo vanjskih poslova NDH, koje je bilo u posjeti u Carigradu dobilo je prethodnu suglasnost Carigradskog patrijarha za osnivanje nove crkve u novoj državi. Zapravo obnavljanje crkve u obnovljenoj državi (osnivanje samostalne države je vezano za stvaranje samostalne crkve-ap. pr. 34).
U svibnju 1942. arhiepiskopa Germogena, koji se u tom času nalazio u manastiru Hopovo, hrvatske vlasti zovu na sudjelovanje u prethodnim pregovorima o uspostavljanju Hrvatske Pravoslavne Crkve i njenog ustava. Tim povodom, u svom pismu mitropolitu Anastasiju (RPCZ), on je među ostalim napisao da ništa nekanonsko ne čini u odnosu na bratsku Srpsku Pravoslavnu Crkvu. U međuvremenu je arhiepiskop Germogen zatražio i dobio odobrenje od Ruskog patrijarha Sergija preko jednog ruskog arhimandrita, koji je tada bio u Beću. I tako on 29. svibnja 1942. stiže u hrvatsku prijestolnicu, u Zagreb i tu sudjeluje u radu spomenutoga savjetovanja. Ovdje se susreće i s predstavnicima vjernika iz redova ovdašnje ruske kolonije. U tom času on doznaje u kakvom se teškom položaju našlo ovdašnje pravoslavlje te je i to pridonijelo njegovoj odluci u vezi s prihvaćanjem poglavarstva nad Hrvatskom Pravoslavnom Crkvom.
Tada je, kako ustvrđuje Obrknežević (“Razvitak pravoslavlja u Hrvatskoj”) koji je predvodio pregovore sa Srpskom Pravoslavnom Crkvom, patrijarh Gavrilo Dožić dao svoju suglasnost arhiepiskopu Germogenu da stane na čelo Hrvatske Pravoslavne Crkve u dostojanstvu mitropolita, ali se i kategorički pritom usprotivio uspostavi patrijarhije rekavši da će se o tomu raspravljati po završetku rata. Vrativši se u manastir Hopovo, arhiepiskop Germogen prima vijest o suglasnosti patrijarha Gavrila i tek tada odlučuje prihvatiti poziv hrvatskih vlasti da stane na čelo Hrvatske Pravoslavne crkve.
Trećega lipnja 1942. održano je službeno prihvaćanje ustava Hrvatske pravoslavne crkve, a petoga lipnja 1942. vladika Germogen biva imenovan za čelnika HPC u dostojanstvu mitropolita zagrebačkog i cijele Hrvatske Pravoslavne Crkve.
U svom pismu patrijarhu Rumunjske Pravoslavne Crkve, presvetom Nikodimu, Vladika Germogen je napisao: “Voljom božjom moja skromnost je prizvana da stane na čelo HPC. U vremnu velikih kušnji, koje su se obrušile na čast svetoga pravoslavlja, meni je bilo suđeno napustiti tišinu manastirske osame, prihvatiti se ove dužnosti koju sada obnašam, latiti se kormila Pravoslavne Crkve i skupljati djecu njenu u jedno stado, po riječima njena osnivača Gospoda Isusa Krista, uspostavljati mir i blagostanje, ljubav i pravovjerje pravoslavlja u Hrvatskoj, gdje je vihor svjetskoga rata uskolebao i uzburkao pravoslavlje te proizveo rastrojstvo, obeščašćenje i potpuno bezumlje“.
HPC dobije priznanje i izravnu pomoć od Bugarske pravoslavne crkve i Rumunjske pravoslavne crkve. Katolička crkva isto priznaje HPC – široj javnosti je poznato da Zagrebački nadbiskup bl. Alojzije Stepinac podupirao obnavljanje samostalne HPC.
Svojim dubokopravoslavnim duhom crkovnog bratoljublja vladika Germogen uspio je okupiti svećenstvo. Za kratko vrijeme 70 osoba u crkvenoj službi prišlo je obnovljenjoj Crkvi, koja je u tom trenutku imala 55 stalnih i l9 privremenih općina. Mnogi od njih do l9l8. prebivali su unutar jurisdikcije Karlovačke Mitropolije (koja je bila kanonski priznata Hrvatska pravoslavna crkva), drugi su pripadali Carigradu. Očigledno, oni su proveli svoj izbor u l942., pobuđeni kršćanskim načelima – očuvanja pravoslavlja u pastve koja im je tada bila povjerena. Oni su pritom slijedili primjer vladike Germogena, smatrajući ga vjerodostojnim hijerarhom.
Vjerska tolerancija u kojoj uživaju vjernici u Njemačkoj i ostalim državama koji su pod utecajem Hitlera nestaje nakon što je Jugoslavija okupirana od Sovjetskog saveza.
Dne 8. svibnja 1945. Njemačka kapitulira i njeni saveznici smatraju da je to kraj II sv. rata u Europi. Vojska NDH kreće prema Austriji da bi se predali 8.-oj britanskoj Armiji. Morali su to učiniti jer su znali da su Britanci podpisali Ženevsku konvenciju, a SSSR – ne. Kako u Zagrebu više nema vojske, tako u njega ulaze komunističke bande podređene J. B. Titu i započinju aristocid i genocid: masovno ubijanje „narodnih neprijatelja” i pljačkanje njihove imovine, naravno sve pod pokroviteljstvo SSSR-a i uz izravnu dozvolu maršala Tolbuhina, zapovjednika III Ukrajinskog fronta. Oni drugi antifašisti – Britanci, zanemaruju Ženevsku konvenciju i šalju razoružanu hrvatsku vojsku i ogroman broj civilnih izbeglica (ukupno 10 % hrvatskog naroda) natrag svom miljeniku Titu. Na ovaj način svi antifašisti (i komunistički i kapitalistički) zajednički sudjeljuju u ubijanju pola milijuna Hrvata (izvor: Aleksandar Ranković) nakon završetka rata, što je zapravo desetkovanje (decimacija) hrvatskog naroda.
Ulaskom partizana u Zagreb i uspostavom nove vlasti 9. svibnja 1945., HPC je faktički prestala djelovati, a patriarh Germogen je bio uhićen i pritvoren. Istraga nije trajala dugo, jer je već 29. Lipnja 1945. održano prvo (i zadnje) suđenje pred Vojnim sudom Komande grada Zagreba pod predsjedanjem kapetana Vlade Ranogajca, čije ime u Zagrebu i dan danas nosi jedna ulica.
Tada se sudilo na temelju Uredbe o vojnim sudovima, jer novi kazneni zakonik još nije postojao. Patriarh Germogen je bio proglašen „krivim“ jer je primio položaj, ime i naslov metropolita zagrebačkog i patrijarha tzv. Hrvatske pravoslavne crkve, kako bi se razbilo jedinstvo srpskog naroda u Hrvatskoj.
Presuda koja se odnosi na osuđene zbog sudjelovanja s Hrvatskom pravoslavnom crkvom pokazuje da su novi komunistički vlastodršci posebnu pažnju posvećivali pravoslavnim svećenicima optužujući ih zbog kršenja Ustava Srpske pravoslavne crkve (kojoj nisu pripadali), a što predstavlja unutarcrkvenu pravnu regulativu, a ne može se odnositi na svjetovni, dapače vojni sud, koji kažnjava pravoslavne svećenike jer nisu povrijedili „zadanu vjernost“ državi ili narodu, već Srpskoj pravoslavnoj crkvi. Niti u Ustavu SPC ne postoji smrtna kazna za bilo kojem prekršaju. Već sama činjenica da Vojni sud sudi tzv. “otpadnicima“ jedne Crkve, koji ostajući u istoj vjeroispovijesti stvaraju drugu crkvenu organizaciju iste vjere, pokazuje svu apsurdnost komunističkog pravnog sustava i sramežljivo, između redaka, pruža na uvid javnosti glavnu ideju koja stoji iza tog pokreta (služenje genocidnoj velikosrbijanskoj ideji na način na koji je to bilo moguće u zadatostima tog vremena i prostora), to više što nisu donijeti dokazi da su pojedini svećenici Hrvatske pravoslavne crkve osobno sudjelovali u zločinima, već se kao zločin proglašava samo postojanje crkvene organizacije HPC i svrstava ju načelno među zločinačke organizacije i tako osuđuje i one svećenike, koji prije nisu bili u SPC.
U noći s 29. na 30. lipnja 1945. ubijeni su Patrijarh Germogen, svo svećenstvo HPC i mnoštvo pravoslavnih vjernika. Patrijarh Germogen jedini je poglavar neke autokefalne crkve ubijen u Drugom svjetskom ratu, a HPC jedina je crkva u svjetskoj povijesti uništena na ovaj način – ubijanjem cijelog klera.
Moramo napomenuti da Vojni sud nije onaj, koji je stvarno djelovao u tadašnoj državi, nego pod tim imenom krije se privremeni, politički sud – tu sudci nisu pravnici pa i ne sude na temelju zakona, nego ispunjavaju političke naloge.
Ustav Republike Hrvatske, koji je trenutačno na snazi nikako ne bi mogao priznati navedene presude kao valjane sudske akte – toj jest presuda Vojnog suda Grada Zagreba od 29. lipnja 1945. u RH pravno NE POSTOJI!!! Još više kad znamo da je zakonodavstvo EU proglasilo komunističke režime zločinačkim i tako zapravo proglašava junacima sve one koji su se protiv njih borili!
Evo kao je patrijarh Germogen upozoravao o opasnosti koja svijetu prijeti od bezbožnog komunizma u Uskrsnoj poslanici (1945):
„Čuvajte se, djeco moja duhovna onih, koji vam se u sveštenoj odeždi obračaju umjesto sa križom – sa krvavim nožem i oružjem u rukama, jer oni ne ratuju za Hrista već za nečastivog, oni se trude da vas sablazne i da otruju duše vaše! Čuvajte se svih onih koji govore o slobodi pod crvenom zvjezdom, jer tamo slobodu nema, tamo je samo patnja i nesreća. U njihovom privremenom carstvu vlada samo jedna sloboda – huljenje na Boga Svedržitelja, Njegovog Uskrslog Sina i Duha Svetoga.”
Danas je Hrvata pravoslavaca dovoljno da ponovno postanu utjecajna društvena i vjerska skupina – druga po veličini vjerska zajednica, koja okuplja Hrvate pravoslavce. Svim pravoslavcima hrvatskog podrijetla, državljanstva i jezika upućujemo trajni poziv na povratak i trajno pridruživanje Hrvatskoj pravoslavnoj crkvi.
Naše današnje molitve upućene su kako svim Hrvatima pravoslavne vjere poginulim u Drugom svjetskom ratu i poraću, tako i svim pravoslavnim hrvatskim bojovnicima Domovinskog rata, poginulim za Hrvatsku.
Vječni im spomen!
Hrvatski arhiepiskop †Aleksandar
Vijesti
Hodak: U stara vremena ljudi su imali pljuvačnice, a danas imaju novine…
![](https://croativ.net/wp-content/uploads/2024/02/hodak-e1709067586788.jpg)
Evo, napokon ima i dobrih vijesti. NASA javlja da su se hrvatski navijači uspješno spustili na zemlju. Druga slika: Dalić na blagajni Konzuma. Blagajnica uobičajeno pita: “Skupljate bodove?”. Dalić joj upućuje dug pogled. Sličan pogled uputio je novinarima i Vučić kad su ga upitali za koga će navijati kad igraju Hrvatska i Albanija.
Svi koji ne vole Hrvatsku sada uživaju u neočekivanom poklonu repke. Dežurni pljuvači, kartaški rečeno, došli su na štih. Ivošević, Pupi, Šesta lička, k’o bi ih sve mogao nabrojati. No, ne može se reći da ne kuže nogomet. Većina je uvjerena da lopta skače jer je u njoj žaba! Parola koju su neki izvikivali prije svjetskog prvenstva u Rusiji i dalje je aktualna: “Da Bog da sve izgubili”. Takvi su tada bili dobri prognozeri. Naša repka je izgubila, ali tek u finalu. U Njemačkoj je sada malo delikatnije. Morali smo pobijediti Italiju, a ni to nam ne garantira nastavak prvenstva.
Dobro, Italija nije baš neka “velesila”. Osvojili su samo četiri puta prvenstvo svijeta i dva puta prvenstvo Europe. Njih pobijediti je pravi pi*kin dim! Zanimljiv je odnos lijevih medija i pro-jugovićke kamarile prema Modriću, Daliću i nacionalnoj momčadi. Stari su, treba pustiti mlade da igraju. Kao da nikada nisu čuli za onu narodnu “Bez starca nema udarca”.
U stara vremena ljudi su imali pljuvačnice, a danas imaju novine…
Najpopularnija “sporedna stvar” na svijetu je nogomet. Hrvatska je “ogromna” država. Nije veća nego pojedini kvartovi Londona, Šangaja, New Yorka… Tvrda je činjenica kako je Hrvatska osvojila dvije svjetske i jednu europsku medalju u nogometu. Recimo samo za usporedbu, Englezi koji imaju jednu moćnu i bogatu ligu bi za te tri medalje dizali spomenik svom selektoru. U Hrvatskoj bi mnogi Daliću digli spomenik, ali nadgrobni! Ako slučajno ispadnemo, doma mu se priprema lomača umjesto spomenika. Dalić je nadmašio i “nenadmašnog” Ćiru, ali to nekima nije dosta. Naravno, “na čelu kolone” su ljevičarski novinari. Problem oko Dalića je malo širi od nogometa. Htio on to ili ne, postao je simbolom svih onih vrijednosti koje naši ljevičari organski ne podnose. Jel’ to zaista tako, pita se i Ivan Pokupec.
Oscar Wilde dao je genijalnu definiciju novinarstva: “Održanje novinarstva objašnjivo je jedino genijalnom Darwinovom teorijom po kojoj samo najprostiji i najprimitivniji prežive”.
Kad je Hebrang shvatio prijevaru…
Na travanjskim izborima izgubile su pro-jugoslavenske stranke SDP, Možemo, IDS, Beljakov HSS, Dalijina i strančica Anke Mrak-Taritaš. Diljem svijeta ljevičari doživljavaju “pušing do pušinga”. Ali to još nitko dobronamjeran nije priopćio našem Borisu Vlašiću, dežurnom jugo-nostalgičaru Jutarnjeg. Boro je slovenski dragovoljac Domovinskog rata. Rat je uglavnom proveo u Mariboru. Sad u “Oštrim rezovima” Jutarnjeg oštri svoju lažnu “istoriju” naših naroda i narodnosti. U broju od srijede 19. lipnja Vlašić postavlja retoričko pitanje i odgovara na njega: “Kako se dogodilo da zaboravimo četiri tisuće Hrvata koji su poginuli za našu slobodu?”.
Kako mudruje naš Bora, stvarno, znanje nije moć. Kaže Bora: “Radi se o povijesnoj bitci na Sutjesci”. Bora misli, piše i uvjerava nas da je tamo četiri tisuće Hrvata poginulo za “našu” slobodu. Hajmo, odmah u glavu. Četiri tisuće dalmatinskih Hrvata poginulo je u bitci na Sutjesci boreći se i ginući za Jugoslaviju. Da je tada netko rekao, pokazao ili dao do znanja da se bori za Hrvatsku ta bi “borba” u isti čas prestala s metkom streljačkog voda. Potomci današnje dalmatinske orjune čvrsto su vjerovali i fanatično se borili za Tita, Partiju i Jugoslaviju.
U tim borbama sudjelovao je i Andrija Hebrang. Kad je nakon rata shvatio ratnu prijevaru i pokušao u tu savezničku pobjedu unijeti i borbu za Hrvatsku, odmah je bio pozvan u Beograd na “razgovor” koji je završio njegovim “samoubojstvom”, vješanjem o radijator visok jedan metar. “Sloboda” je navodno došla 8. maja 1945.g. Potom su slijedili Bleiburg, četveroredi, Maribor, stotine jama, Hudih i ludih, marševa smrti i stotine tisuća ubijenih bez suda i presuda. Međutim, sve to ne zanima našeg Boru. Njega jedino zanima Titova Jugoslavija, Jasenovac i partizanske “pobjede”. Njegov žurnalistički interes ne privlači, recimo, Četvrta gardijska brigada, Domovinski rat, Gavran, Krstičević, borci za Hrvatsku…. On se i danas grčevito bori za davno pokopanu Jugu služeći se jeftinim floskulama i kmečeći za propalom državom.
Zato ga vrijedi, kao primjer koliko su jugofili kod nas još uvijek žilavi i brojni, još malo citirati: “Stvarno, znanje nije moć. Ono drugo pobjeđuje. Kad jednom narodu ubiju četiri tisuće ljudi…”. Kad jednom narodu pobiješ stotine tisuća ljudi nakon 8. svibnja 1945. g. i o tome čkomiš i ti i tvoja redakcija, onda je to krimen, a tobože smatraš kako je znanje moć. Međutim, njegov problem je proziran. Našeg Vlašića žulja što je Juga propala, a stvorena je samostalna Hrvatska. Jugo-statističar Bora Vlašić ima svoju “beležnicu” pa lista. “Na Sutjesci poginulo 597 žena, 535 Šibenčana, 557 Splićana….”. Međutim, u “beležnici” nema podatak da je u Domovinskom ratu poginulo skoro 500 djece što je ekvivalent daleko tragičniji od bilo koje statistike koju iznosi Boris Vlašić i njegov statistički (eu)genije… Hvala Bogu da je Vlašićeva tvorevina završila na “smetištu istorije”. Često tvorac neke tvorevine postane tvor. Miris se odmah osjeti…
Vlasti u Istri navodno propisuju da svaki grafit bude dvojezičan, a svaki crtež dvocrtičan…
Ćorak. Plati 700 eura
Čitam kako je lik izvjesio HOS-ovu zastavu na balkonu. Isti dan stigla mu je prijava policije prekršajnom sucu te je dobio kaznu od 700 eura. Potom je uslijedila parada LGBTQ+ pripadnika na kojoj je neki drugi lik nosio zastavu Jugoslavije, ali tu nije bilo nikakve prijave policije i kazne prekršajnog suca. Još je 1993. g. Vrhovni sud Hrvatske je u predmetu koji se vodio pred Vojnim sudom protiv Mile Dedakovića, Dobroslava Parage i Ante Đapića potvrdio kako je HOS regularni dio Hrvatske vojske. Poznajem odvjetnika koji je branio i oslobodio svu trojicu i koji to može potvrditi. Uostalom, presudu je donio sudac Damir Kos, danas sudac Vrhovnog suda Hrvatske. I u ovom slučaju bi “znanje trebalo biti moć”. Međutim, ćorak. Plati 700 eura, a znanje, ako nemaš 700 eura, odvest će te u Remetinac.
Kad je neki dan u čitavoj Dalmaciji nestalo struje, svima platišama i neplatišama svečano je proglašena “Noć šišmiša” ili “Noć snalaženja u postkomunističkom mraku”….
Pada mi na pamet da bi bilo poželjno da hrvatski vanjski i unutarnji dug ne iznosi koliko je Hrvatska dugačka nego koliko je Hrvatska široka. A zasluge za dijetalnu širinu Lijepe naše možemo pripisati našim antifašistima koji ovih dana slave. S obzirom na broj ponosnih antifašista i njihovo samozadovoljstvo možemo biti sretni da imamo i ovu zemljopisno nakaradnu državu. Treba samo baciti pogled na kartu Hrvatske prije početka Drugog svjetskog rata i usporediti je s današnjom kartom. To nebulozno busanje u prsa je u pravom smislu riječi tragikomično.
Srijem, Boka Kotorska, Neum sve je to “voljeni” Tito jeftino poklonio susjednim republikama. Čak i Prevlaka, koja je po međunarodnom pravu pripala nama, naši “prijatelji” Crnogorci svojataju godinama. Međutim, to našeg ministra vanjskih i europskih poslova nije spriječilo da se nacrta u Crnoj Gori i tamo klanja i smješka. Poltronski geni marširaju dalje. Naime, naš je ministar ovih dana bio u prijateljskoj posjeti Crnoj Gori. Izjavio je kako Hrvatska pruža čvrstu podršku ulasku Crne Gore u euro-atlantske asocijacije. Zašto i ne bi kad između dviju država teče samo med i mlijeko. Međutim, kad je naš ministar skrušeno zamolio da posjeti školski brod “Jadran” koji su nam naši vrli komšije maznuli 1991. g, ljubazno su ga odbili, “Njet drugovi”. Ako bi se netko samo usudio spomenuti crnogorsku agresiju na Dubrovnik, granatiranje grada, ubojstva i pljačke, odmah bi nastao “diplomatski skandal”. Zato je najbolje šutjeti i samo se diplomatski klanjati i smješkati.
Najperverzniji dokument iz nedavne racije na pedofile je video kazeta na kojoj slinavi i olinjali pedofil tepa osmogodišnjakinji: “Ti si moja stara ljubav…”.
Uzrujava ih rast desnog ekstremizma
Napokon, u nečemu smo jedinstveni. To je stalno isticanje antifašizma. Sjetimo se Churchilla i njegove vidovite prognoze iz 1946. g. da će ondašnji antifašizam biti fašizam budućnosti. Grof Nikolai Tolstoy je 1986. g. napisao knjigu “Ministar i pokolji”. Kad je u cijeloj Europi pao komunizam, naši komunisti su se odmah pretvorili u antifašiste. Otvorite samo ljevičarski Večernjak u subotu 22. lipnja. Od starih komunjara izniknuli su sami moderni antifašisti. Tko samo spomene 80 milijuna ubijenih od strane tih naših “antifašista” nakon 8. svibnja 1945. g. odmah se na njega diže dreka o revizionizmu. Renata Rašović i Gera Gerovac su uvjek spremni za Jasenovac sa “750.000 ubijenih Srba, Roma i ‘naprednih’ Hrvata”. Svaka drugačija povijesna činjenica za ljevičare je jeftini revizionizam.
Recimo, našu Renatu je uzrujao rast “desnog ekstremizma”. Pazite, ne samo kod nas nego ju ljuti čak i u svijetu. Ne zabrinjavaju je režimi poput onog u Rusiji, Bjelorusiji, Kini, Kubi, Sjevernoj Koreji, Vijetnamu, u pola Južne Amerike… Po njoj i ostalim (ekstremnim) ljevičarima hrvatski antifašizam osigurao nam je, osim slobode, i hrvatsku državu u današnjim granicama. Trla baba lan. Hrvatsku državu u današnjim granicama osigurao je Tuđman i naši branitelji u Domovinskom ratu, a Renatini antife nisu imali nikakvog udjela. Znaju naše antife još puno dobrih stvari, ali se ne mogu sjetiti ni jedne. Nadalje, Renata nam tepa o propuštenoj “humanoj zajednici sretnih ljudi“ jer smo danas država od 3,8 milijuna stanovnika i s četiri milijuna ljudi koji rade u “bijelom svijetu” najteže poslove . I sam sam preko sedam godina radio u San Franciscu i dobro znam što to znači “humana zajednica sretnih ljudi” kako nam tepa Renata i njezini lijevi propagandisti.
Malo me je rastužio Hrvatski tjednik. Na naslovnoj strani zadnjeg broja naslov da se antifa smrzne: “Prokleti antifašisti i oni koji slave te najveće zločince”. Pa kome da čovjek vjeruje – Renati Rašović koja lijepo i razložno piše što nam je sve antifašizam osigurao (slobodu, hrvatsku državu u današnjim granicama, europske integracije i humanu zajednicu sretnih ljudi….) ili Hrvatskom tjedniku koji ga proklinje? Kako “obraniti povijesnu istinu o antifašizmu dok revizionisti grubo nasrću sa svih strana”, pita se 6. lička iz Večernjaka. Sjećam se jednog novinara koji se uvijek oslanjao samo na svoje znanje pa danas prima socijalnu pomoć.
Rusi poznati po smislu za humor…
Jeftino ljevičarenje Večernjaka zaokružila je još jedna članica “6. ličke” Ivana Jakelić na 35. strani. Vidjela žaba da se konj potkiva pa i ona digla nogu. Rusi miroljubivi i pastoralni, preko Putina i Medvedeva svako malo pričaju o svom nuklearnom oružju. Naravno da se Rusi samo šale. Poznati su po svom smislu za humor. Ali kad to isto oružje spomene Jens Stoltenberg, glavni tajnik NATO-a, onda naša Ivana dobije “sibirske ospice”. No, no! Zaboravljaju Nagasaki i Hirošimu. Ako se već spominju ti “sjajni” potezi Amera oko završetka Drugog svjetskog rata onda bi trebalo našoj demokratskoj i miroljubivoj majčici Rusiji diskretnije dati do znanja koliko je volimo.
Jedan u Puli nagrađeni film Vinka Brešana o svjedocima o ubojstvu jedne srpske obitelji u Osijeku za vrijeme Domovinskog rata dobio je pozive da sudjeluje na brojnim festivalima u inozemstvu: u Valjevu, Čačku, Gornjem Milanovcu, Zaječaru, Aranđelovcu, Nišu, Pančevu, Aleksincu, Zemunu, Prokuplju, a bili su zainteresirani da ga vide i u drugim “belosvetskim mestima”.
Najava poskupljenja vode daje naslutiti da u siromaštvo ulazimo vodenim putem.
Zvonimir Hodak/direktno.hr
-
Vijesti3 dana ago
ONI NAM SE RUGAJU I PRIJETE!? Izvršni direktor Pfizera kaže da je COVID bio samo test, “proba”!
-
Vijesti5 dana ago
ŠTO DANAS SLAVIMO? NAJSLAVNIJU POBJEDU HRVATA NAD TURCIMA 22.06.1593. – kod Siska
-
Vijesti1 tjedan ago
IZVANREDNA VIJEST IZ MEĐUGORJA: ‘GOSPA JE ISPRUŽILA RUKE NAD SVE PRISUTNE’ – Posebna devetnica
-
Vijesti3 tjedna ago
Spomen pohod na Jazovku: Obilježavanje zločina nad ranjenicima iz zagrebačkih bolnica, od strane partizana
-
Istaknuto2 dana ago
Prekrasna, emotivna propovijed biskupa u miru Ivana Milovana, cenzurirana od medija
-
Vijesti1 tjedan ago
NE SAMO ZABORAVILI ZLOČINE… Poruke Svesrpskoga sabora – “Srbija nikad tako radikalna i šovinistička”
-
Vijesti2 dana ago
JOŠ O COUDENHOVE-KALERGI Imigrantsko pitanje i pozicija biskupa
-
Vijesti7 dana ago
U cara Trajana kozje uši! Duboka država istrebljuje bijelu rasu iliti, globalizacijska pila naopako?!